summary: | У „Вступі” обґрунтовано актуальність теми, визначено мету, завдання, методи, об’єкт, предмет дослідження, окреслено наукову новизну, теоретичне й практичне значення роботи, подано відомості про апробацію результатів вивчення динаміки говірок.
У першому розділі „Динаміка говірки як об’єкт лінгвістичного аналізу” розглянуто стан та прийоми дослідження динаміки говірок. Зокрема зазначено, що існування діалектного мовлення в усній формі ускладнює вияв закономірностей змін у говірці, оскільки динамічне увиразнюється просторовими нашаруваннями та індивідуальними характеристиками, некодифікованістю мовлення, складною історією кожної говірки та соціуму, який користується відповідною говіркою, через що зростає увага до позамовних чинників у формуванні й функціонуванні говірки. Проте положення М.Трубецького – Р.Якобсона, згідно з яким системною є не тільки синхронія, а й діахронія, спонукає до пошуків причин змінності в мовній системі, літературній чи діалектній. У зв’язку з цим слушною видається думка К.Дейни, який дослідження живого мовлення поділяв на діалектологічні й діалектографічні, відносячи до перших діахронну інтерпретацію живомовних процесів, а до других – синхронний опис діалектних систем. Отже, діалектологія досліджує не тільки історичний розвиток окремих диференційних рис ареалу, а й динаміку елементів різних структурних рівнів.
В описі динаміки мовлення, зокрема й діалектного, вироблено спеціальну методику: це вияв окремих одиниць, що є елементами системи, з’ясування відношень між одиницями та їх функцій щодо збереження чи змін у часі. Такий розгляд робить центральними фонологічні, морфологічні опозиції та кореляції, лексичні опозиції, за якими можна визначити розвиток системи, виявляти стійкість окремих ланок системи й відповідність структурі. Так, мінімальною структурною одиницею фонології є опозиція фонем, морфології – опозиція словоформ, лексикології – опозиція семем.
В українській діалектології динаміку мовлення вивчали в загальних рисах, спираючись на опис генетизму самих говірок. Аналіз диференційних рис діалектів в історичному розвитку реалізований у працях І.О.Варченка, К.Ф.Германа, Й.О.Дзендзелівського, А.М.Залеського, Б.А.Шарпила, Г.Ф.Шила та ін. Ставлячи завдання пояснити сучасні фонетичні чи морфологічні риси говірок, учені зіставляють їх зі свідченнями пам’яток відповідного ареалу чи окремого населеного пункту (говірки), залучаючи до аналізу давніші описи говірки (чи ареалу). У зарубіжному мовознавстві вплив різних чинників на динаміку структури українських говірок був предметом спеціального вивчення, зокрема зміни в підляських говірках описав Ф. Чижевський, у наддністрянських говірках − К. Дейна, в українських говірках Румунії – І.Робчук, М. Павлюк, зміни в українських говірках на східнослов’янському та загальнослов’янському тлі з’ясовано в працях В. Курашкевича, А. Ковальської, С.М. Толстої, О. Лєшка, М. Лесіва, Ф.Д. Климчука, Л.Е. Калнинь, І. Зілинського та ін.
Аналіз різночасних свідчень фонетичних явищ двох говірок (Ульяновки і Максимівки Пирятинського р‑ну Полтавської обл.) здійснив І.О. Варченко під кутом зору динаміки й статики та визначення чинників змін у говірках, перехідних від середньонаддніпрянських до східнополіських. Аналіз фонетичних та морфологічних особливостей мови війтівських книг ХVІ – ХVІІ століть с. Одрехови у зіставленні з сучасними лемківськими говірками показали І.А.Панькевич, І.М. Керницький. Зміни в українській говірці с. Ублі, яка знаходиться в словацькому мовному оточенні, дослідили О.Лєшка, Я. Моравець.
Сьогодні також відомі спроби виявити риси динаміки окремих говірок, говору. Так, Г.І. Мартинова, спираючись на докладний опис ареальних характеристик явищ, розглядає крізь призму структурної організації фонологічної й фонетичної систем особливості середньонаддніпрянського говору в загальноукраїнському контексті. Останнє дозволило дослідниці сформулювати деякі загальні характеристики середньонаддніпрянського ареалу, зокрема як прогресуючого, оскільки засвідчено входження його структурних рис у системи інших діалектів. Ареали внутрішнього членування середньонаддніпрянського говору, що виявлено на підставі лінгвогеографічного вивчення фонетичної й фонологічної систем та свідчень інших рівнів діалектного мовлення, переконують у тому, що головною ареальною характеристикою цього говору є лінгвальна синтопія, яка виявляється у зближенні й групуванні ізоглос.
З’ясувати динаміку діалектної системи інколи вдається на підставі аналізу українських говірок на тлі інших слов’янських мов (білоруської, польської, російської). Для сучасних досліджень динаміки говірок характерна багатоаспектність: за основу беруть одиниці як елементи системи з урахуванням їхньої дистрибуції, функцій, генезису.
Статику й динаміку елементів діалектного мовлення вивчають як з погляду її вияву в часі, так і в синхронному одночасовому вимірі в мовному просторі. Зміни в мовній системі говірки відбивають лінгвістичні карти у вигляді різноманітних ареальних характеристик. Тому закономірно постав напрям інтерпретативної діалектології, центральним об’єктом якого є зв’язки просторових і часових характеристик: у 30–х рр. ХХ ст. дослідники сформулювали правила часово-просторової кореляції, так звані норми М. Бартолі. Вияв зв’язку синхронії мовних явищ з їх динамікою триває досі. Так, Л.М. Коць-Григорчук зазначає, що діалектні елементи, які при картографуванні дають одностайні ареали з суцільними чи майже суцільними поверхнями, сприймаються як синхронно стабільні, як елементи відносної статики мови, їх дослідниця називає явищем. А тенденція є узагальненою закономірною одиницею її динаміки. Частоту вияву картографованих явищ у континуумі, на думку А. і Я. Басар, найкраще можна прослідкувати при мікролінгвокартографуванні, під “діалектним мікроскопом”, та статистичному опрацюванні матеріалу. Багатопланові кількісні характеристики діалектних одиниць і явищ, репрезентованих на лінгвістичних картах, є важливим інструментом інтерпретації карт. Вони не тільки підсилюють, а часто, за словами П.Ю.Гриценка, „суттєво доповнюють просторові, власне ареалогічні характеристики мовних одиниць”. Прийнято вважати, що синхронно стабільні явища охоплюють великі суцільні ареали; вони мають більше функціональне навантаження в говірках та в ареалі в цілому напротивагу динамічним явищам, ареали яких можуть охоплювати територію різної величини, але завжди засвідчують вібрацію мовних явищ. Для з’ясування динаміки / статики одиниць діалектного мовлення важливими є свідчення великих ареалів, що дозволяє з’ясувати ступінь вияву явища в континуумі.
Надійним джерелом вивчення процесів динаміки / статики українських говірок, зокрема мовних явищ у східнослобожанських говірках, є АУМ, у якому подано велику за обсягом інформацію про стан говірок у 50-60 рр. ХХ ст., тобто умовно 50 р. тому. На картах АУМ репрезентовано статичні елементи як частина мовного континууму південно-східного наріччя; при цьому найважливіші українські діалектні явища подано в їхніх структурно-генетичних і ареальних зв’язках. Повторне обстеження цього регіону на початку ХХІ ст., що відбито в “Атласі українських східнослобожанських говірок (динаміка мовної системи за одне покоління мовців)”, укладеному автором цієї праці, продемонструвало високий ступінь стабільності цих говірок упродовж останніх 50 років; за задумом, цей атлас зорієнтований на вияв статичних і динамічних ознак досліджуваних говірок.
Другий розділ „З фонології і фонетики східнослобожанських говірок: синхронний і діахронний аспекти” присвячений розгляду фонологічних опозицій та їх динаміки в підсистемі вокалізму та консонантизму. Аналіз показав, що в східнослобожанських говірках склався стійкий блок фонологічної системи голосних, який утворює опозиції /і/ : /а/, /і/ : /у/, /у/ : /а/, вони виявляються регулярно, зберігають під наголосом розрізнювальну силу незалежно від фонемного оточення. Нейтралізацію опозицій зрідка спостережено в ненаголошеній позиції. Співіснування в ареалі словоформ з варіантним вокалізмом, які постали внаслідок зіткнення в говірці потоків з різною діалектною основою чи впливом російських говірок, створює ілюзію “нейтралізації” опозицій фонем, вільного взаємозаступлення фонем, як ׀замуж − ׀зам·іж − /у/ : /і/.
Фонеми, що входять до нестійкого блоку фонологічної системи вокалізму, в українських східнослобожанських говірках утворюють опозиції /у/ : /е/, /у/ : /и/, /а/ : /и/, /а/ : /е/, /и/ : /і/, /і/ : /е/, /и/ : /е/, /і/ : /о/, /о/ : /а/, /о/ : /у/, /е/ : /о/, при збереженні яких у наголошеній і ненаголошеній позиціях відношення між членами опозиції будуються на іншій основі порівняно з типовими, історично зумовленими опозиціями в говірках, покладених в основу східнослобожанських: [і] > [е], [е] > [а], [а] > [о]. Особливо виділяються східнослобожанські говірки переходами [і] > [е], [е] > [а], [а] >[о] в наголошеній позиції, проте вони виявлені в окремих словах і не творять виразної тенденції. С.М.Толстая, аналізуючи ланцюг вокальних переходів у північній частині західнополіських говірок (і (и) > е → е > а→ а > о), стверджує, що, на перший погляд, усі ці процеси об’єднані однією тенденцією, внутрішнім імпульсом, однак такий висновок був би передчасним, оскільки він можливий лише при докладному вивченні загальнослов’янських ареалів. Усе це засвідчує, що явища заступлення алофонів однієї фонеми алофонами іншої на всіх етапах становлення фонологічної системи досліджуваних говірок викликали конкурування словоформ, у результаті чого функціональне звуження словоформи з одним звуковим оформленням веде до функціонального розширення цієї ж словоформи з іншим звуковим оформленням. Поява ідентичних слів, словоформ, які позначають той самий десигнат, але відрізняються фонологічним оформленням, свідчить про динамічні процеси в говірці, сприяють утворенню нових ланцюжків. Так, нейтралізація опозиції /о/ : /у/ в рядах типу у׀нук – о׀нук, бу׀мага – бо׀мага зумовлює побутування варіантів з таким ланцюжком голосних, як [у] – [о] – [а]: бу׀м ага – бо׀мага – ба׀мага, у׀нук – о׀нук – оа׀нук.
Моделі фонологічної та звукової структури слова зумовлюють нейтралізацію опозицій /и/ : /і/, /и/ : /е/, встановлення урівноваженого типу вимови ненаголошених [е], [и] при швидкому темпі мовлення, більш нового порівняно з підвищеним типом вимови, що вважаємо специфічним для українських східнослобожанских говірок, при паралельному функціонуванні обниженого типу вимови, генетично пов’язаного за походженням з говірками південно-західного наріччя. Урівноважений, підвищений та обнижений типи вимови голосних [е], [и] в досліджуваному ареалі не мають чіткої локалізації, перший з них набуває поширення, бо підтримується літературною нормою, другий превалює в центральному та східному ареалах досліджуваного мовного простору, третій – найбільш архаїчний – властивий окремим говіркам, ним позначене мовлення діалектоносіїв середнього та старшого віку (див. к. 1).
Звуження [и] до [і] викликане не стільки тиском системи, мовленнєвої норми говірок північного типу, для яких така вимова була природною, скільки впливом суміжних російських говірок, освоєнням [і] в багатьох запозичених словах, коли колектив з неоднорідним діалектним складом приймає один з можливих звуковиявів як більш престижний.
Опозиції /о/ : /і/, /і/ : /е/, нейтралізація яких пов’язана як із звуженням [е] та збільшенням його тривалості, так і з морфологічним чергуванням /о/ – /і/, /е/ – /і/, в умовах гетерогенності говірок при постійних зв’язках досліджуваного ареалу з південноросійськими говірками зберігається, хоч нерідко варіанти морфів із звуковиявами [о], [е], [і] функціонують паралельно, незалежно від умов уживання.
Нейтралізація опозиції /о/ : /а/, /о/ : /у/ нерідко є наслідком з гіперкорекції вимови /о/, що виникає як результат пристосування української діалектної системи до функціонування в умовах різнодіалектної взаємодії та постійних контактів з південноросійськими говірками. Утрата фонемами /а/, /у/ притаманних їм ДО має несистемний характер, хоч більшого поширення набуває гіперичне “окання” як гіперкорекція “акання”, аніж “окання” як гіперкорекція “укання”.
Закріплення гіперизмів з [о] замість [а] не призводить до їх лексикалізації в українських східнослобожанських говірках, тоді як гіперизми з [о], який уживається замість [у], лексикалізується в окремих кореневих морфах. Більшість же номенів, у яких виявлена гіперкорекція вимови [а] чи [у], функціонує паралельно з [о], [а] та [о], [у]: оп׀тека – ап׀тека, ку׀патис’а – ко׀патис’а. Засвідчені й випадки переплетення звукових полів /о/, /у/, /а/, як-от: ко׀тушка – ку׀тушка – ка׀тушка, мо׀тузка – му׀тузка – ма׀тузка та ін.
Система приголосних фонем в українських східнослобожанських говірках має 34 одиниці, однак /ф/, /ʓ/, /ʓ’/, /ґ/, /ш’/, /ж’/ обмежені у використанні. Основний склад консонантів охоплений кореляціями за ДО твердість : м’якість, глухість : дзвінкість, лабіальність : нелабіальність, передньоязиковість : задньоязиковість, дорсальність : апікальність, зімкненість : щілинність, зімкненість : зімкнено-щілинність, щілинність : зімкнено-щілинність, зімкненість : зімкнено-прохідність, назальність : неназальність, латеральність : вібрантність. Опозиції фонем можуть нейтралізуватися за типовими чи нетиповими схемами. Зокрема, нейтралізацію опозиції /л/ : /л’/ у словах ׀т’ілки, с’׀к·ілки можна вважати типовою, бо зумовлена вона впливом наступних твердих приголосних. Проте субституція фонеми /л/ звуковиявом [л’] у словах ׀кол’о, Ки׀рил’ович’ – нетипове явище, оскільки є фонетично незакономірним, що пов’язане, імовірно, з гіперкорекцією вимови [л·]. Так само нейтралізація опозиції глухість : дзвінкість за рахунок утрати ДО “дзвінкість” перед наступними глухими належить до типових явищ, у той час як фонеми з ДО “дзвінкість” можуть її втрачати в нетипових позиціях (на початку складу перед голосними, сонорними, перед дзвінкими).
Тенденція до поширення палаталізованих передньоязикових фонем в українських східнослобожанських говірках є помітною. Вона пов’язана із а) звуженням /и/ та появою звука [і] після передньоязикових у багатьох словах (׀с’ілос); б) появою м’якого корелята [н’] перед шиплячими, особливо [ч’] (ба׀ран’ч’ик); в) пом’якшенням передньоязикових у кінці та середині слова (П׀рис’т’ін’, ׀раз’н’і); г) вимовою напівпом’якшеного [н·] (во׀н·о); ґ) ширшим за позиційним та історичним обсягом уживанням палаталізованого [р’] та ін.
Випадки нейтралізації опозицій лабіальність : нелабіальність, передньоязиковість : задньоязиковість споріднюють говірки досліджуваного ареалу з іншими українськими говірками, зокрема середньонад-дніпрянськими. Ряд опозицій приголосних фонем нейтралізуються у зв’язку із зменшенням функціонального навантаження фонем /ґ/, /ǯ/, /ʓ/, /ʓ’/, /ф/ та ін., впливом суміжних російських говірок.
У третьому розділі „Із спостережень над морфологією східнослобожанських говірок у синхронії й діахронії” предметом розгляду є морфологічні опозиції у зв’язку з типами словозмінних парадигм іменника. Говіркова наддіалектна модель типів відмінювання іменників в українських східнослобожанських говірках складається з 20 типів відмінкових парадигм та п’яти підтипів, її доповнює прикметниковий тип відмінювання іменників, поділений на три типи (усього 23 типи та 8 підтипів).
Виділені словозмінні субстантивні типи засвідчують, що: а) словозміні східнослобожанських говірок властиві парадигми, які сформувалися внаслідок внутрішньопарадигматичних і міжпарадигматичних взаємовпливів, на що вказує варіантність словозмінних афіксів; б) субстантивна словозміна досліджуваних говірок має чимало спільних рис із середньонаддніпрянськими говірками; в) паралелізм флексій, відзначений особливо часто у род., дав., знах., ор. відмінках, є ознакою динаміки словозмінних типів відмінювання, унаслідок чого виникають функціонально ідентичні засоби вираження одного значення; г) для встановлення типів відмінювання іменників різні флексії мають різний ступінь релевантності: для іменників чол. р. важливими є флексії род., дав. і місц. відмінків, для жін. – род. і ор., для середн. – род., знах. і ор.; ґ) незначне поширення форм кл. в. зумовлює розширення сфери вживання форм наз. в.; д) особливою варіативністю відзначається відмінювання іменників чол. і середн. родів.
Одну з характерних рис іменникового відмінювання в українській мові становить омонімія флексій. В українських східнослобожанських говірках вона може виявлятися в межах одного типу відмінювання та у відмінкових парадигмах різних типів. Зокрема, флексія ‑і може вказувати на дав. в. іменників жін. р. іменникової парадигми типу /с’т’і׀на/ (істоти, неістоти) та місц. в. того ж типу відмінювання. Таку ж омонімію спостерігаємо у відмінковій парадигмі типу /зеим׀л’а/, у якій закінчення ‑і є показником род., дав. і місц. відмінків одн. та наз. і знах. мн. Іменники, що складають тип відмінювання /п·іч’/ (жін. р.), за цією особливістю споріднені з попередніми. Аналіз відмінкових парадигм показує, що найбільшу омонімію в межах однієї парадигми виявляє закінчення ‑і. За функціональним навантаженням закінчення ‑і поступається флексії ‑и, яка може бути показником род. одн. і наз. мн. іменників відмінкової парадигми типу /с’т’і׀на/, а також /с׀тароста/; у наз. і знах. відмінках мн. це закінчення вживане в іменникових відмінкових парадигмах типу /л’іс/. Значну кількість відмінкових типів (чотири і один підтип) об’єднує закінчення ‑ові, яке може бути показником граматичного значення дав. і місц. відмінків одн.
Аналіз омонімії закінчень у відмінкових парадигмах різних типів засвідчує, що найбільше функціональне навантаження має флексія ‑і. Вона виступає формальним показником граматичного значення у 29 випадках різних відмінкових парадигм, тоді як закінчення ‑а зафіксовано в ролі формального показника граматичного значення у 17 випадках, ‑Ø − у 15. Це свідчить на користь припущення, що уніфікація відмінкових форм колишніх давніх основ веде до спрощення системи відмінювання іменників. При однаковій основі – одиниці, що виникає в результаті абстрактного ототожнення однієї лексеми, які відрізняються тільки синтаксичним значенням – та омонімічній флексії утворюються словоформи, які можна розрізнити тільки за смисловими та синтаксичними зв’язками з іншими словоформами речення, напр.: шу׀каў зеим׀л’і, о׀д:аў зеим׀л’і, ро׀биў на зеим׀л’і; ׀йіздиў на ко׀н’і, пас ׀кон’і.
Протилежним явищем до омонімії закінчень виступає формальна диференціація їх у різних словозмінних типах та в одному й тому ж типі відмінювання. В українських східнослобожанських говірках вона пов’язана з семантикою слова. Зафіксовані випадки, коли формальні показники однієї словоформи утворюють варіанти, які не розрізняються функціональними особливостями.
Іменники словозмінних типів /син/, /к·ін’/, /с׀торож/, /л’іс/, /леи׀ж·ін’/, /га׀раж/ у род. в. одн. мають, як і в літературній мові та багатьох говірках української мови, закінчення ‑а, ‑у. Форми на ‑а (‑я) здавна властиві назвам істот і конкретних предметів, тоді як флексію ‑у (‑ю) іменники чол. р. почали набувати відносно пізно. Якщо в літературній мові використання закінчень ‑а, ‑у визначено правописними нормами, то в говірках їх функціонування регулюється уснорозмовною традицією, що може змінюватися під впливом зовнішніх чинників. Закінчення ‑а вживається як безваріантне в іменниках-назвах істот, назвах чітко окреслених предметів, у випадках, коли іменник з речовинним значенням указує на частину від цілого, пор.: у׀ч’илас’ на ст׀р’елоч’ника, назна׀ч’айут’ ׀воўка / пасту׀ха (130*, 1301, 1302, 1303, 1304, 1305, 130), крие׀ло з гуса׀ка (131, 132, 211), і׀дут’ до ׀бат’ка (211, 2111, 2112, 2113, 2114, 2115), веи׀дут’ до с׀векра (130), веи׀ч’ер’айем у с׀векра (1301, 1302, 1303), нан’і׀малис’ до ׀пана (1305, 1306, 1307), б·і׀жат’ до пасту׀ха (130, 131), до׀ход’ат’ до ׀заĭч’ика (211, 2111, 2112, 2113), напу׀ват’ ко׀н’а [Сват, 60], і׀дут’ до жеини׀ха (147, 1471, 1472, 1473, 1474, 1475, 1477), веи׀де до жеини׀ха (213, 2131, 2132, 2133, 2134, 2135), п·і׀шоў до су׀с’іда (213), попро׀силис’ до ха׀з’айіна (132, 1321, 1322, 1323, 1324, 1325), прие׀йіхали до мужие׀ка (213), у׀биў ׀ч’орта (132), прие׀возили од ׀заĭц’а (1321, 1322, 1323), ׀кажут’ до брига׀д’іра (147), неи ўз’аў колос׀ка (1321, 1322, 1323, 1324, 1325), нако׀пали з го׀рода (213), до׀ход’у до дво׀ра (147), хо׀дили до ׀д’іда [ПСС, 34], заб׀рали б׀рата (148, 1481, 1482, 1483, 1484, 1485, 1486), да׀ли по׀мошника (145, 1451, 1452), ва׀л’аўс’а у ׀д’іда (146, 1461, 1462, 1463), ׀виўч’иўс’а на охв·і׀цера (1481, 1482, 1483, 1484), неи с׀тало ׀бат’ка (145, 146), г׀нали ׀н’імц’а (148, 149), ׀помн’у сол׀дата (1481, 1483, 148), у׀било бие׀ка (230, 231), ׀л’убит’ коза׀ка (228, 2281, 2282, 2283, 2284), нажу׀йе бур’а׀ка (231, 2311), беи׀рут’ кра׀йа ко׀жуха (2311, 2312, 2313, 2314), облие׀вайут’ з таз׀ка (2311), неи׀ма кар׀мана (1481, 1482, 1483, 1484), заро׀били ку׀сок х׀л’іба (228).
Проте нерідко закінчення ‑а, ‑у в род. в. варіюються. Так, у сполученнях ׀мало ׀меду, к׀васу; ба׀гато го׀роху, ׀л’ону, ׀воску, ׀камен’у; ׀даĭте ׀сиру, ׀маку, ׀л’оду, х׀мел’у закінчення ‑у функціонує у 38 н. пп. з 57 досліджуваних (66%); закінчення ‑а виявлене в дев’яти н. пп. (15%); паралельне вживання закінчень ‑а, ‑у засвідчене в 10 н. пп. (17,5%). У словосполученнях неи׀ма то׀го ׀шуму, б׀л’оску (б׀лиску), к׀рику, ׀виску; до׀биўс’а ׀ладу, по׀р’адку закінчення ‑у зафіксовано в 57,8% говірок, флексія ‑а − у 21%, паралельно вживаються ‑а, ‑у в 17%. Розподіл формальних показників род. в. ‑а, ‑у в словосполученні доб·і׀раўс’а до ׀Кийева, Л’׀вова, ׀Хар’кова, Лу׀ганс’ка таке: ‑а ‑ у 59% досліджуваних н. пп., ‑у − у 8,7%, паралельно ‑а, ‑у − у 31,5%. У словосполученнях назб·і׀раĭте кови׀л’у, ш·ч’аў׀л’у в 36% уживається ‑а, у 31% − ‑у, 33% складають явища, коли ‑а та ‑у використовуються паралельно. Щодо словосполучень назб·і׀раĭте бар׀в·інка, на׀р’іж·те оч’еи׀рету, то 36% складають н. пп., у яких використовується закінчення ‑а, 31% ‑ закінчення ‑у, 33% − ‑а; ‑у. У висловах неи хва׀тайе одно׀го к·ілог׀рама, ׀метра, геик׀тара закінчення ‑а в род. в. одн. є більш поширеним, воно виявлене в 63% обстежених н. пп., паралельно ‑а, ‑у функціонує в 37% н. пп. Не випадково, Т.В. Булигіна ставить питання про умовність згаданої семантичної спільності різнорідних як у семантичному відношенні, так і у власне синтаксичному плані компонентів так званого єдиного відмінкового значення.
У синтаксемах краĭ с’׀в·іту, ׀лугу, с׀тепу, маĭ׀дану, од к׀райу ׀лану, ׀йару здебільшого вживаються форми іменників з ‑у в 45,6% н. пп., ‑а − у 42%, паралельне вживання закінчення ‑а та ‑у виявлено в 13% обстежених н. пп. Проте синтаксема краĭ с’׀в·іта частіше використовується як паралельна до краĭ с’׀в·іту (35%), а, отже, функціональне навантаження закінчення ‑а зменшується до 23%.
Уживання флексій ‑а, ‑у в род. в. одн., іменників чол. р. залежить від значення іменника. Ті синтаксеми, до складу яких входять іменники з просторовим та речовинним значенням, іменники-назви рослин та рослинних масивів, узвичаєні із закінченням ‑у: ця флексія має більше функціональне навантаження або вживається паралельно з ‑а. Іменники, які називають одиниці виміру довжини, ваги, назви міст тощо, мають, як правило, закінчення ‑а: флексія ‑у в цих випадках навантажена менше, проте відсутність чітких норм у вживанні аналізованих форм сприяє їх змішуванню.
Отже, опозиція закінчень род. в. одн. іменників чол. р. ‑а та ‑у нестійка, нейтралізація її на користь флексії ‑а чи ‑у викликана не граматичними нормами, а семантикою лексеми, використання однієї із флексій пов’язане з уснорозмовною традицією. Формальна диференціація закінчень доповнюється семантичною диференціацією основ і традицією використання словоформ.
Питання про варіювання закінчень ‑а, ‑у в род. в. іменників чол. р. ще достатньо не вивчене, воно потребує спеціального дослідження на ширшому матеріалі. Варіанти мо׀розу − мо׀роза, К׀риму − К׀рима, каб·і׀нету − каб·і׀нета дослідники зафіксували в наддунайських говірках, ׀Н’іжину, ком׀баĭну − у степових, кол׀госпа, за׀вода, інсти׀тута − у нижньонаддніпрянських, ׀сира і ׀сиру − у середньонаддніпрянських.
Для іменникового відмінювання в сучасних українських східнослобожанських говірках постійними є опозиції, які репрезентують горизонтальні ряди парадигми граматичної категорії роду та числа. Специфіка морфологічних опозицій, яка полягає в білатеральності морфологічного знака, у складності взаємозв’язку між одиницями плану вираження та плану змісту, зводиться до протиставлення відмінкових форм. Опозиція словоформ, тісно пов’язана з типами словозмінних парадигм іменника, може бути представлена флексіями, рідше − акцентуаційними особливостями словоформи. Форми з омонімічними флексіями диференціюються в тексті за смисловими та синтаксичними зв’язками.
Формальна диференціація словоформ одного й того ж типу відмінювання може пов’язуватися з семантикою слова (род. в. одн. іменників чол. р.) чи маніфестувати варіанти, функціонування яких не розрізняється ніякими особливостями. Нейтралізація опозицій відбувається то на користь однієї флексії, то на користь іншої. Такі опозиції відображають складні процеси взаємодії різних з хронологічного погляду чи різносистемних елементів, указують на вібрацію мовних явищ.
Нейтралізація опозиції словоформ род. в. іменників словозмінної парадигми типу /׀вимйа/ реалізується за рахунок зменшення функціонального навантаження форм з ‑ен‑і і засвідчує тенденцію до втрати традиційних форм род., дав., місц. відмінків одн. іменників ׀вимйа, п׀лемйа та ін., що відповідає загальній тенденції спрощення відмінкових закінчень (переважно внаслідок аналогії), на що звернуто увагу в працях Р.С. Смаль-Стоцького ще на початку ХХ ст.
Нейтралізація опозицій формальних показників словоформ в українських східнослобожанських говірках виявлена як вирівнювання форм, які можливі для передачі того ж змісту. Таку морфологічну опозицію В.К. Журавльов називає порожньою, вона найбільш поширена в історії мови й репрезентує дивергенцію плану змісту.
На основі попередніх досліджень узагальнено свідчення про динаміку лексичної системи говірок (див. підрозділ п’ятий третього розділу „Лексичні опозиції в системі українських східнослобожанських говірок”). Відомо, що слова, як і фонеми, морфеми, граматичні конструкції, знаходяться між собою в різних опозиціях і об’єднуються в різноманітні парадигми. Опозиції лексем є виявом їх парадигматичних (на основі спільності або протилежності їх значень), синтагматичних (на основі контекстних зв’язків, сполучуваності), епідигматичних (на основі асоціативно-дериваційних зв’язків між словами за формою і за змістом) відношень. ДО, на основі яких будуються опозиції у складі лексико-семантичних груп (ЛСГ), нерідко залежать від того, до якої частини мови належить слово, конкретне чи абстрактне значення воно має. Скажімо, у ЛСГ назв, пов’язаних з позначенням частин, деталей житлових будівель, опозиції семем виділяються на основі ДО денотата, які включають характер побудови житла, функції реалії, матеріал, з якого збудоване приміщення. Структурна організація назв житла складна, побудована на єдності кількох рівнів опозицій, які іноді переплітаються: час побудови житла, якість споруди, призначення − для постійного чи тимчасового проживання, спосіб побудови, матеріал, з якого побудована хата, спосіб розміщення на подвір’ї тощо. Отже, тематична група лексики на позначення назв житлових та господарських будівель і їх частин виділяється на основі денотативного принципу. Структурна організація ЛСГ базується на спільності ДО одиниць лексичної парадигми, об’єднаних нульовими, привативними чи еквіполентними опозиціями, для яких характерним явищем є семантичний синкретизм.
Прикладом нульової опозиції може бути лексична реалізація семем ‘скатертина на будень’ : ‘скатертина на свята’, репрезентована однією лексемою с׀катеирт’ у багатьох говірках регіону. Привативними є зв’язки, напр.: ко׀н’ушн’а : ко׀н’ушник, свие׀нарн’а : свие׀нарник, хл’іў : са׀раĭ, які пов’язані з дією позалінгвальних чинників: вибір однієї з назв зумовлений, здебільшого, традицією, що існує в говірці, особливостями формування ідіолекту, ситуацією мовлення тощо.
Лексеми, об’єднані привативними опозиціями, нерідко мають відмінності в семантиці, напр., важливою ознакою при називанні частин житла є призначення кімнати, проте враховується й оздоблення, опалення житла тощо. Тому протиставлення ׀хата : ха׀тина, ׀чиста (веи׀лика, пеи׀ред’н’а) ׀хата : ׀кухн’а та ін. засвідчують семантичну спеціалізацію лексеми ׀хата.
Еквіполентні опозиції ‘стара хата’ : ‘нова хата’, репрезентована в досліджуваних говірках 17 типами протиставлень, та ‘передня бокова стіна хати’ : ‘задня стінка хати’, виражена 7 типами лексичних протиставлень, пов’язані з традиційними ДО реалій: часом побудови житла, матеріалом, з якого воно збудоване, зовнішнім виглядом житла, місцем розташування у дворі та ін.
Характерною ознакою ЛСГ з конкретним значенням є наявність / відсутність чітко окресленого центру, від якого залежить структурна організація сегментів тематичної групи та зміни семантичної структури ряду лексем. Усе це чітко простежується при виділенні моделей лексичної організації семем у говірках та моделей семантичної структури слів, які забезпечують зіставність та системність в описі лексики й семантики говірок, унаочнюють шляхи нейтралізації виявлених опозицій.
В українських східнослобожанських говірках зміни в рядах опозицій семем та лексем пов’язані з розширенням вербального наповнення моделей лексичної організації семем за рахунок новотворів, які мають локальне поширення або можуть бути загальновживаними. Зокрема, типова модель, що репрезентує семему ‘навіс для зберігання сіна, соломи’, має у своєму складі лексеми с’і׀н:ик, на׀в·іс або с’і׀нажник, на׀в·іс, ускладнюється локалізмом кор׀машки (1286, 225, 123). Семема ‘рядно − вид простирадла з конопляної або лляної пряжі’ може бути реалізована в говірках кількома лексемами, найпоширеніші серед яких є такі: р’ад׀но, ׀л’іжник; покрие׀вало, укрие׀вало, ׀л’іжник; р’ад׀но, покрие׀вало. Цей ряд ускладнюють інновації застеи׀лушка: р’ад׀но, покрие׀вало, застеи׀лушка (144, 232), р’ад׀но, пок׀р’івец’, застеи׀лушка (2321).
Зміни в лексичному наповненні опозицій пов’язані також із: а) зменшенням функціональної активності діалектних лексем, які входять до пасивного словникового запасу; це стосується лексем свие׀нинеиц’ ‘господарське приміщення для свиней’, па׀шен:иĭ хл’іў ‘господарське приміщення для зберігання зерна’ та ін.; б) розширенням семантичної структури лексем, що пов’язане із стиранням ДО денотатів та зменшенням навантаженості цих номенів, дифузністю значення слів (напр., рун׀дук ‘ґанок’ і ‘східці’); в) семантичним синкретизмом окремих лексем, зокрема ׀хата, по׀в·ітка, па׀шен:иĭ хл’іў тощо; г) збільшенням вербального наповнення номінативних рядів у говірках, що розширює їхні синонімічні можливості.
Нейтралізація опозицій лексем нерідко пов’язана із зміною лексичного значення загальновживаної лексеми, що зумовлено спеціалізацією надлишкового лексичного запасу, збереженням архаїчних номенів у пасивний словник та використання їх при найменуванні нових денотатів, об’єднаних спільною функцією, атракцією тощо. Зокрема, із зміною значень слів пов’язана зміна опозицій, до складу яких входять лексеми ׀горниц’а ‘новий будинок’, о׀сел’а ‘надбудова з кроков над хатою’, к·ім׀ната ‘спальня ‑ бічна кімната для відпочинку’, жура׀вел’ ‘ручка коловорота, за допомогою якого витягують воду з колодязя’, ׀лутка ‘один з вертикальних брусів рами дверей’, од׀в·ірок ‘стовп, до якого прикріплюють ворота’ та ін.
П.Ю. Гриценко, аналізуючи структурну організацію ЛСГ, семантичну структуру лексем трьох різних тематичних груп (лексики тваринництва, землеробства та транспорту), знаходить у них спільні набори ідеографічних сегментів, однотипні опозиції у структурній організації порівнюваних ТГЛ. Це свідчить про всеохопний характер деяких лексичних опозицій.
У новостворених говірках конвергентно-дивергентні процеси прискорюються, що свідчить про динаміку лексико-семантичних опозицій. Тиск системи як результат актуалізації фрагмента мовної системи знаходиться у складному взаємозв’язку з архітектонікою одиниць відповідного структурного рівня.
Саме тому збереження давнього лексичного фонду в ТГЛ народного побуту в українських східнослобожанських говірках, велике функціональне навантаження загальновживаних українських лексем, стійкість лексичних парадигм упродовж тривалого часу пов’язується із специфікою лексики народного побуту, стійкої до перетворень. Проте архаїзація лексем, які становлять локальний шар лексики досліджуваних говірок, розширення семантичної структури лексем із загальним значенням, уживання цих номенів замість слів, що дають денотату специфічну назву; використання інновацій, які мають прозору мотивацію замість лексем з непрозорою мотивацією; виникнення дублетів, збільшення репертуару лексем окремих семем за рахунок запозичень є передумовою змін лексичних моделей однієї семеми, свідчить про напрями динаміки в лексиці.
У четвертому розділі „Говірка села Олексіївки у світлі різночасових свідчень” проаналізовано структурні особливості говірки с. Олексіївка (Білокуракинський р-н, Луганська обл. за сучасним адміністративним поділом) з двох хронологічних зрізів, проміжок між фіксаціями матеріалів говірки складає сто років. Опис фонетичних, морфологічних та лексичних рис говірки с. Олексіївка вперше здійснив О.В.Вєтухов у статті „Говор слободы Алексеевки Старобельского уезда Харьковской губернии” (Русский филологический вестник. – Т. 34. – 1894. – С. 305–315). При зіставному вивченні свідчень увагу зосереджено на повноголосних та неповноголосних сполученнях, рефлексах [*о], [*е], відповідниках [*е] після шиплячих та /й/, рефлексах [*ě], [*ǫ], [*u] на діалектному тлі інших східнослобожанських говірок. Також досліджено особливості вимови ненаголошеного [о], вияви перезвуку [а] – [е] / [і], зміни у функціонуванні слів із протетичними приголосними, кореляцію приголосних з диференційними ознаками твердість : м’якість, глухість : дзвінкість, зміни у вживанні фонем [ǯ], [ʓ], зміни в межах сталої довжини слова та пов’язані з динамікою слова.
Так, опозиція /р/ : /р’/, наявна ще в староукраїнській мові, пов’язана з диспалаталізацією /р’/, хоч цей процес у різних діалектах реалізований неоднаково. За умови найобережнішого підходу, початок формування цієї особливості Ю. Шевельов датує ХІ ст., проте вказує також, що ствердіння [р’], особливо в Наддніпрянщині, могло відбутися після перетворення [’а] на [’е], яке сталося близько ХV ст. Він поділяє всю українську територію за цією особливістю на чотири регіони: 1) карпатський, що охоплює гуцульські, західнопокутські говірки, значну частину бойківських, а також деякі закарпатські й південнонадсянські говірки, у яких зберігається первісна опозиція /р/, /р’/; 2) волинсько-подільський з повним ствердінням [р’]; 3) наддністрянський і західноподільський, де [р’] має різні рефлекси – від повсюдного ствердіння до виявів [р], [р’] залежно від позиції; 4) південно-східний, у якому [р’] зберігся значно краще, ніж у вищезгаданих зонах змішаних рефлексів.
Б.А. Шарпило ствердіння [р’] називає новою для українських говорів рисою, що, імовірно, не була споконвічною ознакою говорів Київщини та Переяславщини; її поширення відбувалося з півночі на південь і, можливо, не встигло захопити весь масив давніх північно-східних говорів. Тому північні говори та середньонаддніпрянський мають різні рефлекси колишнього [р’].
І.О. Варченко спостерігав у лубенських говірках тенденцію до ширшої (за позиційним та історичним обсягом) палаталізацію [р’], здатність якого до пом’якшення не обмежується позицією в середині або на початку складу й навіть у цій позиції виявляється лексично ширшою, ніж у літературній мові.
О.В. Вєтухов у східнослобожанській говірці с. Олексіївка виділив палаталізоване [р] у кінці слова: “Батько поїхали на базарь. Кажуть, у базарь вони дешевші. Сахарь, бач, дорогий чи що”, проте позначив м’якість [р’] у кінці складу при записі текстів спорадично: Варька. На жаль, дослідник нічого не говорить про характер [р] перед [а] в словах типу град, квартира, рама та ін., хоча у творах Г. Ф.Квітки-Основ’яненка (середина ХІХ ст., Слобожанщина) [р] у згаданій позиції передано то як твердий, то як м’який: кватеря – 12 разів, кватиря – 9, кватера – 3, кватира – 1; град – 1, гряниця – 2, границя – 3. Зважаючи на значну однорідність центрально-слобожанських та досліджуваних говірок, можемо припустити, що в кінці ХІХ ст. в українських східнослобожанських говірках перед [а] побутувала подвійна вимова [р] і [р’]. Отже, м’якість [р’] у кінці слова та складу у позиції перед [а] можемо вважати давньою особливістю досліджуваних говірок; вона також засвідчена записувачами матеріалу в с. Липці колишнього Харківського пов., про що довідуємось із додатків до праці К.П.Михальчука „Наречия, поднаречия и говоры Южной России в связи с наречиями Галичины” (1872).
М’який [р’] у кінці слова та складу поширений в інших говірках південно-східного наріччя – у полтавських (П.О.Бузук, В.С.Ващенко), лубенських (І.О.Варченко), степових (С.П.Самійленко); наявний у говірках південно-західного наріччя, зокрема буковинських (К.Ф.Герман). Не випадково Б.А. Шарпило пом’якшення звука [р] наприкінці складу й слова відносить до повсюдних явищ, які об’єднують східнослобожанські говірки з усіма слобожанськими й більшістю степових (ба׀зар’, ׀Хар’к·іў і под.). Учений мав рацію, оскільки м’якість [р’] у кінці слова й складу фіксує Л.А. Лисиченко в говірках Харківщини: п·іс׀кар’, з’в·ір’, ко׀сар’, цар’, ׀Хар’к·іў, ч’отир’׀ма. Вона окремо виділяє випадки, коли [р’] з’являється в етимологічно невиправданих утвореннях: вен׀бар’, ко׀мар’, ба׀зар’, ׀сахар’. Ця м’якість, як указує дослідниця, зберігається і в похідних формах: ׀б’іл’а вен׀бар’а, кома׀р’а, з ба׀зар’у. У представників старшого покоління діалектоносіїв [р’] вимовляється й перед голосними: гр’ад, гр’а׀ниц’а, ׀р’ама, кома׀р’а .
А.А. Сагаровський, вивчаючи консонантизм українських говірок Бєлгородщини, виявляє, що й ті з них, які мають південноукраїнську основу, і ті, котрі генетично споріднені з північноукраїнськими, мають у кінці складів майже безвинятково [р’]: коса׀р’і, зв’ір’, цар’, двир’׀ми, вір’, ׀жар’те.
Я.Д. Нагин, крім м’якого [р’] і твердого [р], у степових говірках (Херсонщина) виявляє напівпом’якшений [р·], уживаний переважно наприкінці слів: ׀л’ікар·, секре׀тар·, ʓво׀нар. Автор фіксує також збереження давньої м’якості [р’] перед голосними та новітнє його пом’якшення: гр’ад, ко׀мор’а, гр’а׀ниц’а, ׀р’ама, ба׀зар’, ко׀мар’. Зауважимо, що на існування пом’якшених приголосних, перехідних між твердими й палаталізованими, указував О. Брох, який називав ці звуки передпалатальними.
Твердий, м’який і напівпом’якшений [р] у кінці слова виявив також П.С. Лисенко в правобережночеркаських говірках у кінці слів: ׀качур·, звір·, ц׀винтар’, ко׀сар’; ко׀сар·, чи(а)׀гар·. Такий набір континуантів етимологічного [р’] у досліджених говірках учений пояснив тим, що вони зазнають впливу подільських, у яких кінцевий [р] послідовно твердий.
Загалом для новостворених говірок з північною та південно-західною основою м’який [р’] – новітнє, вторинне явище порівняно з диспалаталізованим етимологічним [р’], що був притаманний материнським говіркам. Щодо українських східнослобожанських говірок, то при неоднорідному складі населення все ж не знаходимо говірок з чітко виявленими системними північними рисами. Це пояснюємо кількісною перевагою переселенців із Середньої Наддніпрянщини, мовлення яких мало визначальний вплив на становлення системних рис досліджуваних говірок.
Дистрибуція /р/, /р’/ така ж, як і в інших говірках південно-східного наріччя: у досліджуваному ареалі послідовно пом’якшується [р] перед [і] − р’і׀зец’ ‘копитний ніж’, р’і׀шит’ ‘вирішити’, р’іĭ, ׀р’іч’ка, по׀р’ізати. У позиції перед [е], [и] функціонує переважно твердий [р]: рие׀бак ‘рибалка’, риегл’у׀вати ‘незграбно, брудно писати’, рих׀ман:иĭ ‘тихий’, ׀репанка ‘різновид цибулі’, реипеиту׀вати ‘кричати’, реипе׀тун ‘крикливий’, реиў׀ти ‘плакати‘ та ін. З [о], [у] поєднується як [р], так і [р’]: в·і׀р’оўка ‘мотузка’, беи׀р’ук ‘сердитий (про людину)’, гор’у׀вати, йе׀рок ‘ярок’, ׀рожениц’а ‘породіля’, роз׀соха ‘дерев’яна розвилка в задку воза’, рун׀дук ‘прибудова біля входу до хати’, ׀рушка ‘прилад, яким лущать кукурудзу’ та ін.
На початку слова перед [а] функціонує як [р], так і [р’]: рак, рак׀л’уга ‘здоровило’, ׀рад’іс’т’, р’а׀биĭ ‘побитий віспою (про людину)’, ׀р’аска ‘суцвіття кукурудзи’ та ін. Етимологічно невиправдану м’якість [р] у словах типу гр’ад, гр’а׀ниц’а, ׀р’амц’а, ׀р’ама Б.А. Шарпило відносить до несистемних явищ українських східнослобожанських говірок, пов’язаних з гіперкорекцією вимови, властивої говіркам південно-західного та північного наріч. Подібні явища зафіксовані записувачами кінця ХІХ ст.: Володимиря. Нині [р’] у цих словах зафіксований переважно в мові діалектоносіїв старшого віку. Так, з обстежених 82 говірок вимову [р’] у словах гр’а׀ниц’а, гр’ад засвідчено у 29 н. пп., яка допускається поряд з град, гра׀ниц’а, вимову ׀р’ама, гр’ад, гр’а׀ниц’а виявлено в трьох н. пп. середини ХХ ст. та двох на початку ХХІ (див. к. 2, 3). Отже, спостережено звуження використання пом’якшеного [р’] перед [а] на початку слова. Проте в кінці слова [р’] перед [а] реалізується послідовно в словах з кінцевим [р’]: ׀л’ікар’ – ׀л’ікар’а, ׀пекар’ – ׀пекар’а, ко׀мар’ – кома׀р’а, ко׀мор’а, ко׀шар’а (у 72 говірках з 82) та ін.
Відомо, що ствердіння [р’] у кінці складу й слова, викликане занепадом голосних неповного творення, розпочалося в діалектах старокиївської доби. У східнослобожанських говірках диспалаталізований та етимологічний [р] зберігся в кінці невідмінюваних слів та в середині слова: г·ір׀киĭ (хоч паралельно ׀гор’киĭ), ׀первиĭ, ׀горло, ׀гордиĭ, теи׀пер. У позиції кінця слова тривалий час співіснували обидва варіанти – [р] та [р’]. Про це свідчать записи діалектного матеріалу кінця ХІХ ст. Так, у слободі Білокуракине у словах вітер, звір уживався твердий [р]: “Все це так Бог дав, а прийдуть времена, шо всёго намножиться, – й дзвиру, и людей, – и дзвиръ дзвира буде йисты, а люды людей”; у сл. Микільськ – [р’] у словах пожар’, вихор’, але [р] – вітер: “Спаси, Господы, и помылуй одъ витру и выхрю, одъ огню и пожарю, одъ воды и потопу, одъ лыхого чоловика, и одъ скорьби и болизни, и одъ велыкойи напасти”.
Твердий [р] функціонує також у питомих, запозичених та деяких вузько регіональних словах: в·іў׀ч’арка, гор׀бушка, гор׀нушка, гор׀шок, ׀дирч’ик ‘мотоцикл’, бу׀гор, ׀веч’ір, ׀виговор, гар׀мидер, ׀гарниĭ, дв·ір, дого׀вор, жир, жер׀дина (жор׀дини), за׀бор, за׀мурзаниĭ, ׀зеркало, зер׀но, ׀курка, ׀мерзнути, мир, мор׀гати, мо׀торниĭ, мурко׀т’іти, на׀вар (1323) та ін. Напівпом’якшений [р’] виявлений у кінці складу перед наступним м’яким чи шиплячим [ч’]: гар·ц’у׀вати, ׀к·ір·ч’ик, кор·׀ч’ага, мас’т’ір·с’׀ка, па׀хар·с’киĭ (1323) та ін. Такий звуковияв пояснюємо асимілятивним впливом наступного палаталізованого.
Майже послідовно [р’] уживається у кінці таких слів: ба׀зар’ – ба׀зар’у, ׀бондар’ – ׀бондар’а, ׀вихор’ – ׀вихор’а, веин׀бар’ – веин׀бар’а, глу׀хар’ – глуха׀р’а, гаĭ׀дар’ – гаĭда׀р’а ‘пастух овець’, ди׀кар’ – дика׀р’а ‘різновид каменю’ (у 190 говірках з 221 досліджуваної), д’івер’ – д’івер’а, ׀ледар’ – ׀ледар’а, ׀пекар’ – ׀пекар’а, ׀сахар’ – ׀сахар’у, су׀хар’ – суха׀р’а, хво׀нар’ – хвона׀р’а, цар’ – ца׀р’а (у 221 говірці). Паралельно [р] та [р’] функціонують: по׀жар – по׀жар’ (у 33 говірках з 57 обстежених за програмою), канцур – канцур’, коч’е׀гар – коч’е׀гар’, мухо׀мор – мухо׀мор’, ту׀пор – ту׀пор’, по׀жарка – по׀жар’ка, гра׀бар — гра׀бар’, да׀хар – да׀хар’, упир – упир’, с׀тоўбур – с׀тоўбур’ (у 26 з 57 обстежених), у деяких фразеологізмах: шир-пир-нашатир, ширь-пирь-нашатирь ‘як-небудь, поспіхом’.
Твори Г.Ф. Квітки-Основ’яненка засвідчують перевагу палаталізованого [р’] над твердим у кінці слова й складу: кобзарь, козирь, комирь, коцарька, комарь, кухарь, кухарька, лехтарь, базарь, монастирь та ін. Водночас засвідчено чимало слів з кінцевим [р], особливо запозичених: командір, командєр, комисар та ін.
Дослідження співвідношення частоти вживання [р] і [р’] у кінці слова в різних ареалах українських східнослобожанських говірок свідчить про урівноваження обох корелятів; так, у західному мікроареалі у тексті довжиною 2 250 слів м’який [р’] зафіксований у 56 випадках, твердий – у 52: цар’, інвеин׀тар’, ׀бондар’, ׀кухар’, ба׀зар’, дв·ір, центр, та׀тар та ін. У центральному мікроареалі [р’] виявлений 47 разів, [р] – 40: Гаĭ׀дар’, ׀сахар’, ба׀зар’, уз׀вар, сир, центр, теи׀пер та ін.
Загалом в українських східнослобожанських говірках опозиція [р] – [р’] лексично виражена й пов’язана з реалізацією у відповідних позиціях етимологічних [р], [р’]. Історично невиправдана палаталізація [р] перед [а] в ряді слів має гіперичний характер, викликана прагненням мовців підкреслити свою м’яку вимову [р], яка протистоїть твердій, що спостережено у вихідців з північних та багатьох південно-західних говірок. Однак витіснення варіантів гр’ад, ׀р’ама, гр’а׀ниц’а з активного вжитку, використання їх лише мовцями старшої генерації свідчить про затухання тенденції до пом’якшення [р] перед [а] на початку складу, деактуалізацію в регіоні опозиції [р] : [р’] у цій позиції. Що ж до м’якості [р] в кінці слова, то виявляється тенденція до ширшої порівняно з позиційним та історичним обсягом палаталізації передньоязикового. Репрезентант [р’] уживається в досліджуваних говірках як у кінці питомих слів, так і в багатьох запозичених та вузько регіональних. Проте не кожен кінцевий [р] звучить м’яко. Статистичне вивчення звуковиявів [р], [р’] у різних н.пп. Східної Слобожанщини засвідчує, що можна говорити про приблизно однакову їх активність. Відсутність палаталізації [р] властива невідмінюваним словам (теи׀пер), деяким запозиченим (інжеи׀нер, коўбаĭ׀нер) та корінним (дв·ір, уз׀вар); уживання паралелізмів з кінцевим [р], [р’] сигналізує про певні хитання в діалектній нормі.
Динаміка кореляції [р] – [р’] упродовж століття незначна, швидше можна говорити про стабільність у використанні [р] в етимологічно виправданих позиціях та ширше, порівняно з говірками південно-західного та північного наріч, уживання кінцевого [р’]. У цілому українські східнослобожанські говірки, як і 50 р. тому, за цією ознакою разом з іншими говірками південно-східного наріччя становлять суцільний ареал [АУМ, ІІІ, 3, к. 18].
На підставі різночасних фіксацій структури говірки с. Олексіївки можемо стверджувати, що з відзначених О.В.Вєтуховим 35 явищ (різних за місцем у системі мови та значенням) залишилися без змін 15, зазнали заступлення функціонально співвідносними явищами 5 (зміна [а] на [і] – в’язільниця; незвичне вживання форми род. в. одн. іменників – Косаря Бо зна що найшло; функціонування форм теп. ч. 3 ос. одн. із закінченнями -ет’ – течеть, несеть, спасеть; уживання форм наказового способу 2 ос. мн. із закінченням -іт – несіт, пособіт); набули функціонального звуження у зв’язку з уживанням фонетичних варіантів слів – 14 (зміна [*о], [*е] на [і] у новому закритому складі – покійний, вівса, ячмінь (ячміні), восім; давнього [ě] на [і] – бідняки, дідом, їздили; [*ǫ] на [і] – заміж; [*о] на [а] – хазяйка; сильне наближення вимови [о] до [у] – кужух; уживання повноголосних сполучень [оро], [оло], [ере], [еле]; вимова [ф] як [хв]; зміна [д] на [б] – бля себе; наявність протези [в]; зміна [т’] на [к] – кісто; уживання форм кл. в. іменників; функціонування закінчень -ові/-еві у формах дав. в.; уживання [л] як відповідника колишнього [л·]); характеризуються функціональним розширенням – одне (утрата протези – озьму).
Усебічне вивчення особливостей вияву кожної названої риси в багатьох словоформах нерідко створює суперечливу картину розвитку явища, оскільки здебільшого цей шлях не односпрямований. Так, спостереження над рефлексами [ě] в українських східнослобожанських говірках засвідчують, що континуант [е] стійко зберігається в словах, де цей звук лексикалізувався (бе׀да, бе׀седа), [і] використовується в переважній більшості слів (д’ід, л’іс, ׀с’ітка), [е] з пом’якшенням попереднього приголосного нерідко вживається у формах паралельно з [і] – д’ід / д’ед, ׀с’ітка / ׀с’етка. Названі словоформи перебувають у відношеннях вільного заступлення, що не диференціюється стилістично чи залежно від віку діалектоносіїв.
У п’ятому розділі „АУМ як база для дослідження динаміки східнослобожанських говірок за 50 років” вивчено явища вокалізму, консонантизму, описано структуру слова, морфологічні й лексичні явища, репрезентовані в АУМ, зосереджено увагу на їх динаміці, складено індекс динаміки мовних одиниць та реєстр релевантних діалектних явищ українських східнослобожанських говірок.
Серед типів змін аналізованих явищ найбільш поширеними є такі:
- поява нових, функціонально ідентичних, але формально відмінних явищ;
- зникнення мовних одиниць, які функціонували 50 років тому;
- функціональне звуження одного й розширення іншого явища;
- повна субституція одного явища іншим. Кожен з цих типів змін переважно виступає в комплексі з іншими.
Якщо зіставити статистичні свідчення, виявлені при аналізі розвитку фонетичних, морфологічних, словотвірних явищ, скласти індекс динаміки мовних засобів упродовж 50 років в українських східнослобожанських говірках, то перше місце займуть зміни в структурі похідних слів, оскільки 68,1% аналізованих словоформ зазнали функціональних або формальних змін.
Друге місце посідають зміни, засвідчені в лексичному складі говірок. Вони становлять 60,1% проаналізованих виявів. Третє місце в індексі динаміки мовних засобів належить змінам голосних фонем у складі лексем − 54,5%. Динамічні процеси в системі консонантизму виступають на четвертому місці в індексі змін мовних засобів – 38%. Якщо зіставити кількісні показники змін, яких зазнали мовні одиниці в системі вокалізму й консонантизму, то можна зробити висновок про значний динамізм звуковиявів голосних у конкретних мовних одиницях порівняно з консонантизмом, адже 12,2% від усіх аналізованих складають мовні одиниці, які зазнали змін голосних фонем, тоді як консонантизм цих словоформ залишається незмінним. Загалом змінами на фонетичному (фонологічному) рівні охоплено 48,4% проаналізованих словоформ. Отже, в індексі динаміки мовних засобів, яка засвідчена в українських східнослобожанських говірках, зміни фонетичного (фонематичного) рівня посідають третє місце після лексичного рівня.
|