Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Catalogue of abstracts / Philology / Ukrainian language
title: | |
Альтернативное Название: | ЛЕКСИКА ГРУЗИНСКОГО ПРОИСХОЖДЕНИЯ В УКРАИНСКОМ ЯЗЫКЕ |
Тип: | synopsis |
summary: | У вступі обґрунтовано актуальність теми, об’єкт, предмет і мету дослідження, визначено наукову новизну, теоретичне та практичне значення роботи, матеріал і методи дослідження. У розділі 1 „Теоретичні аспекти проблеми освоєння іншомовної лексики” розглянуто іншомовні елементи мови як наслідок узаємодії культур, досліджено процес запозичення як один із різновидів мовних контактів, проаналізовано проблеми визначення та класифікації іншомовної лексики, причини входження іншомовних слів у мову та етапи освоєння іншомовної лексики. Обґрунтовані методи дослідження лексики іншомовного походження. О. І. Чередниченко підкреслює, що в історії мов практично важко відшукати випадок, коли б мова розвивалася поза контактами з іншими мовами, і коли мовне запозичення використовується на позначення нового концепту, раніше не відомого носіям мови-реципієнта, тоді воно відбиває зміни в концептуальній картині світу. Як зазначає Г. М. Яворська, лексика сучасної української мови з погляду походження є неоднорідною, що відбиває складність історичної взаємодії українців (та протоукраїнців) із різними етносами і складність процесів міжмовної взаємодії; зокрема, на формування лексичного складу української мови значною мірою вплинули запозичення зі східних мов. В. В. Мартинов пропонує розрізняти процеси запозичення та проникнення (інфільтрації), а також їх результати, оскільки проникнення передбачає необхідною й достатньою умовою територіальну суміжність і прикордонну двомовність, а запозичення – культурний вплив та експорт-імпорт реалій. А. Є. Супрун увів термін екзотична лексика. Під екзотизмами розуміють назви в мові-реципієнті понять і реалій, властивих дійсності носіїв мови-джерела і невластивих дійсності носіїв мови-реципієнта. Із запозиченням самого предмета, позначуваного екзотизмом, екзотизм перетворюється на запозичене слово. Проблему еквівалентності перекладу лексем, належних до історичного, культурного, світоглядного контексту при контакті двох культур, вивчали А. А. Беннет, Л. Гурвіц, Т. А. Казакова, І. М. Каминін, Дж. Каннот, Ч. Лі, В. Х. Майр, Дж. Р. Рікфорд, Й. А. Стернін, T. K. Стюарт, Н. С. Шумова та ін. Входження нового слова з однієї мови до іншої та його семантичну адаптацію Процес запозичення, на відміну від інших видів мовних контактів, зокрема змішання й переключення, не передбачає знання мови, яка „віддає” свої лексичні одиниці, й безпосереднього глибокого контакту носіїв двох культур, оскільки безпосередньо контактує й функціонує тільки лексичний матеріал. Взаємодія відбувається опосередковано: через телебачення, пресу, літературу, економічні, політичні, культурні, спортивні зв’язки. Запозичення з певної мови, як правило, не є поодинокими, вони становлять цілі лексико-семантичні блоки і вступають у системні відношення з лексикою мови, до якої входять, як із питомою, так і з запозиченою з інших мов. Можна виділити 2 типи причин запозичення: екстралінгвістичні та інтралінгвістичні. До перших належать культурні, політичні та економічні зв’язки між народами, до других – необхідність уточнення чи деталізації понять і значень слів; необхідність розмежування відтінків значень слова; можливість заміни двочленного найменування, яке існує в мові, одночленним, яке запозичується; тенденція до уникнення надмірної полісемії й до спрощення семантичної структури слова в мові, що приймає. Іноді за іншомовними лексичними одиницями стоїть більш чітка організація понять, регулярність їх відношень і протиставлень – тоді з іншомовними словами приходять не стільки нові поняття, скільки новий принцип їх структурної організації. При запозиченні лексичної одиниці у мові не тільки з’являється нове слово з іншої мови, але відбуваються зміни цілої лексичної системи на всіх рівнях. На фонетичному рівні можуть з’являтися нові фонеми або, принаймні, змінюватися частотність вживання певних фонем. На граматичному рівні з’являється (або зростає кількісно) категорія невідмінюваних чи обмежено відмінюваних слів. На семантичному рівні запозичене слово входить до гіпер-гіпонімічних (утворюючи нові семантичні поля, групи лексики) та парадигматичних зв’язків (поширюючи та створюючи нові синонімічні ряди й антонімічні пари) із питомими та іншими запозиченими словами у межах семантичної системи мови-реципієнта. При цьому відбуваються зміни семантичної структури слова (полісемантичні слова втрачають частину своїх значень і набувають нових, моносемантичні можуть набувати нових значень) і зміни на семному рівні (розширення, звуження та перенесення значення). Розділ 2 „Фонетико-графічна, граматична та семантична адаптація лексики грузинського походження в українській мові” містить дослідження взаємодії позамовних і мовних чинників проникнення слів грузинського походження в українську мову (зокрема, позамовних аспектів українсько-грузинських мовних контактів, типологічної специфіки грузинської і близькоспоріднених мов як джерела іншомовних слів української мови). Проаналізована фонетична і графічна адаптація слів грузинського походження в українській мові, граматична адаптація іменників грузинського походження в українській мові (рід та відмінювання іменників грузинського походження в українській мові). Як з’ясовано, в українській мові немає відповідників для 7 грузинських приголосних (/p’/, /t’/, /k’/, /c’/, /č’/, /q’/, /h/), що створює труднощі для фонетичного освоєння лексем із відповідними фонемами. Досліджено адаптацію іменників грузинського походження до граматичної системи української мови: набуття іменниками категорії роду та входження до відмінкової системи з отриманням повної парадигми відмінювання; неповної парадигми відмінювання; переходом до категорії невідмінюваних слів. Вироблено рекомендації щодо правопису слів грузинського походження в українській мові. Вважаємо, що цілковито уніфікувати принципи передачі лексики грузинського походження в українській мові неможливо. Слід намагатися настільки, наскільки це можливо, зберегти наявні вже традиції (коли вони не характеризуються різкою суперечністю або з особливостями мови-реципієнта, або зі специфікою мови-донора). Грузинські фонеми /k/, /k’/ i /q’/ слід передавати найбільш артикуляційно близькою українською фонемою /к/ (графічно – к), об’єднуючи їх за ознакою „недзвінкості”, так само /p/ і /p’/ – українським п, /t/ і /t’/ – українським т. Грузинський /g/ слід послідовно передавати літерою ґ, грузинський /γ/ – літерою г. Наявне у грузинській мові протиставлення глоталізованих африкат /č’/, /c’/ глухим /č/, /c/ українській мові не властиве, тому при відтворенні слів грузинського походження засобами української мови ці звуки не відрізняються. На відміну від грузинської мови, де є тільки /і/, в українській мові наявні звуки /і/ і /й/, і цей факт варто ретельно враховувати при відтворенні грузинських лексем (і загальних, і власних назв) засобами української мови. Так, наприклад, варто говорити й писати антропонім Йорданішвілі, а не Іорданішвілі, гідронім Йорі, а не Іорі тощо. Досліджено семантичне освоєння іменників грузинського походження в українській мові, зокрема, розвиток семантичної структури слів грузинського походження в українській мові, парадигматичні зв’язки іменників грузинського походження у семантичній системі української мови, тематичні групи і гіпо-гіперонімічні зв’язки іменників грузинського походження в українській мові. Семантична структура грузинських слів, які входять до української мови, адаптується шляхом спрощення (рідше – ускладнення) для полісемантичних та в розширенні, звуженні та переносі значень для моносемантичних лексем. Лексика грузинського походження, яка вживається в українській мові, увійшла до неї Змодельовано образ Грузії та грузинської культури як фрагмент української мовної картини світу. У свідомості носіїв української мови образ Грузії та грузинської культури постає, судячи з численних українських слів грузинського походження, як досить диференційований та різноманітний. На кавказькому узбережжі Чорного моря розташувалася держава Грузія, котру населяють грузини і грузинки. (Пересічному носієві української мови, як правило, невідомо, що це не самоназви країни і народу, а алоетноніми – чужомовні назви, котрі відрізняються від власних – Сакартвело „Грузія” і картулі „грузин”, „грузинський”). Відомі, хоч і меншою мірою, давні назви Грузії – Колхіда й Іберія (Іверія). Столицею є Тбілісі (назва за теплими джерелами: груз. тбілі „теплий”). Столиця щороку святкує день міста – тбілісоба (буквально „тбілісість”, „тбіліство”). Місцем поховання видатних діячів грузинської культури є Мтацмінда („свята гора”). Грузини поділяються на низку етнографічних груп, серед яких три групи – мегрели, чани або лази і свани – мають власні мови, інші – карталінці, кахетинці, імеретинці, пховці, джавахи, пшави, хевсури тощо – користуються діалектами грузинської мови. Грузинів-чоловіків нерідко лагідно називають словом кацо (буквально „чоловіче”), тоді як грузинок – іменем Суліко (буквально „душенька”). За межами Грузії завдяки живому спілкуванню, літературним творам і кіномистецтву відомі численні грузинські імена – як правило, не у повній, а в розмовно-пестливій формі: Вано (Іван), Васо (Василь), Гогі (Георгій), Дато (Давид), Коте (Костянтин), Ніко (Микола), Сосо (Йосиф), Кеке (Катерина) та ін. Груз. мама означає „батько”, що запам’ятовується завдяки контрастові семантики зі слов’янським мама. Відоме з антропонімів і грузинське швілі „син”. Знамените грузинське куховарство репрезентоване лексемами хачапурі, лаваш, бастурма, курчата табака, пельмені хінкалі, сир сулгуні, солодка страва чурчхела, приправа ткемалі тощо. В Україні відомі хліб шоті (букв. „довгий”), лаваш „Бердзнулі” (букв. „грецький”). Розгалуженим виявляється в українській мові спектр назв грузинських вин, як-от хванчкара, алазанська долина (груз. алазніс велі), ахашені, вазісубані, ґурджаані, кіндзмараулі, мукузані, ркацителі, сапераві, твіші, цинандалі. Відома також грузинська горілка чача. На відміну від назв конкретних вин, загальна назва вина (груз. гвіно) українцям невідома. Набув поширення солодкий безалкогольний напій „Тархун” (від груз. тархуні „їстівна ароматна трава”). Дуже популярним елементом тостів є слово алаверди, вживане у значенні „на додачу, у продовження”. Відоме, хоча й меншою мірою, грузинське привітання гамарджоба (гамарджобат), що відображає звичаєву етику військової демократії (букв. „перемоги тобі”). Грузинське звертання ґенацвале носії української мови сприймають як назву чоловіка (буквальне значення „нехай я заміню тебе (в біді)” в Україні невідоме). Цілком запозиченим є позначення розпорядника бенкету тамада. Назви архітектурних споруд (за винятком храму Светіцховелі „животвірний стовп”), музичних інструментів (можливо, за винятком сурми ствірі), танців, ігор та видів спорту за межами грузинської мови невідомі. Слабо представлені серед слів грузинського походження й назви одягу. Незважаючи на значну популярність серед громадян багатьох країн курортного відпочинку й альпіністського спорту в Грузії, назви елементів прибережного та гірського пейзажів до інших мов також не потрапляють. Цим українські картвелізми відрізняються, скажімо, від японізмів, репрезентованих передусім назвами видів мистецтва та спорту (дослідження Ю. В. Малахової, М. В. Якименка). Оскільки основними тематичними групами лексики грузинського походження в українській мові виступають назви осіб, страв та напоїв, можна зробити висновок про словесний українськомовний образ Грузії перш за все як гостинної країни з вишуканим частуванням. Розділ 3 „Функціонування лексики грузинського походження в українських текстах” включає дослідження специфіки відтворення лексики грузинського походження в українському перекладі поеми Шота Руставелі Показано, що в українському перекладі „Витязя” М. Бажана лексики грузинського походження менше, ніж у російському перекладі Ш. Нуцубідзе, але перенесення до іншої культури (як у досліджених перекладах західноєвропейськими мовами) не відбувається. Порівняння залишеної без перекладу лексики в інтерпретаціях поеми Руставелі українською та іншими мовами показує не тільки різні настанови перекладачів, але й відмінності у картинах світу мови-донора і мов-реципієнтів. В українських перекладах творів І. Чавчавадзе, М. Джавахішвілі досліджена лексика грузинського походження таких тематичних груп: назви осіб та звертання (ґенацвале, кінто, тамада), назви мір і грошових одиниць, одягу та взуття (чоха, каламані), зброї (горда „шабля”, сацерулі „бойовий перстень”), страв та напоїв (чурчхела, лобіо, шоті, табака), пісень, музичних інструментів, танців та ігор (давлурі „танець”, лело „гра у м’яч”, нарді), приміщень та хатнього начиння (дарбазі, торне „піч”), назви міфологічних і релігійно-обрядових понять (очопінтре „мисливське божество”, дев), назви, пов’язані з письменством і літературою, назви місцевостей, вигуки. У перекладах творів К. Гамсахурдіа основну частину (52 %) запозиченої лексики становлять історизми відповідно до тематики текстів (ерістав, спасалар). Кількісно найбільша група запозиченої лексики в українських перекладах творів Н. Думбадзе (24 %) – назви страв та напоїв (мчаді, хачапурі, ткемалі, цолікаурі), на 2-му місці (18 %) – звертання (кацо, батоно). У творах Р. Чілачави, написаних українською мовою, зустрічається грузинских слів більше, ніж у зроблених ним перекладах з грузинської на українську (відповідно 45 і 21 окремих слів). Слід гадати, це пояснюється в першому випадку пріоритетністю настанови на передання грузинського колориту, у другому випадку – переважанням настанови на досконалу інтерпретацію твору українською мовою. ВИСНОВКИВходження іншомовних слів характерне не тільки для ситуації білінгвізму, а й для монолінгвістичної ситуації, коли чужомовні елементи трапляються рідко, і їх уживання не регламентується знанням мови, з якої ці елементи взяті. Процес прийняття мовою іншомовного слова не передбачає знання мови, яка виступає донором лексичних одиниць, і безпосереднього глибокого контакту носіїв двох культур, оскільки безпосередньо контактує й функціонує тільки лексичний матеріал. Взаємодія відбувається опосередковано через телебачення, пресу, літературу, економічні, політичні, культурні, спортивні зв’язки. Набуття й адаптація лексики інших мов є в мові природним процесом, тому підпадає під дію мовних законів. Іншомовні елементи з’являються в мові-реципієнті під час контактів під дією зовнішніх законів (є наслідком контактів однієї мови з іншою через контакти носіїв мов), але, потрапляючи до нової мови, одразу вступають у взаємодію з мовними одиницями мови-реципієнта, зазнають змін і різних форм адаптації до системи, що запозичає, підпорядковуючись уже внутрішнім законам мови-реципієнта. Аналіз чужомовної лексики, спрямований на з’ясування походження слова, є одним із видів етимологічних досліджень. Етимологічні ж дослідження можуть провадитися відповідно до однієї з двох основних засад: морфосемантичної або лексичної. Морфосемантичний етимологічний аналіз сягає первісного словотворчого акту, який дав початок досліджуваному слову (глибина реконструкції визначається моментом виникнення слова). Метою лексичного етимологічного аналізу є відповідь на питання, звідки в певній мові з’явилося те або те слово. Результатом лексичного етимологічного аналізу слова є подання його форми у попередньому мовному стані, з якого це слово успадковане (глибина реконструкції може бути задана відповідно до потреб конкретного дослідження: для українського слова це може бути стан староукраїнський, прасхіднослов’янський, праслов’янський, праіндоєвропейський). Підхід до етимологічного дослідження питомої лексики суттєво відрізняється від підходу до дослідження лексики запозиченої. У першому випадку більш адекватним видається морфосемантичний аналіз, як такий, що сягає моменту народження слова в мові. У другому ж випадку – оскільки моментом народження в мові запозиченого слова є акт його запозичення – дослідження має провадитися шляхом лексичного етимологічного аналізу. З погляду мови-реципієнта неістотно, чи запозичується слово безпосередньо з мови-джерела, чи з іншого реципієнта, чи є запозичуване слово в мові джерелі питомим. Механізм запозичення залишається тим самим. Тому немає підстав вважати форму запозичення, що визначається як опосередкована, складнішою. При входженні нової лексичної одиниці у мові не тільки з’являється нове слово з іншої мови, але можуть відбуватися зміни цілої лексичної системи на всіх рівнях. На фонетичному рівні можуть з’являтися нові фонеми або, принаймні, змінюватися частотність уживання певних фонем. На граматичному рівні з’являється (або зростає чисельно) категорія невідмінюваних чи обмежено відмінюваних слів. Найбільш цікавими є зміни на семантичному рівні. Іншомовне слово входить до гіпо-гіперонімічних (утворюючи нові семантичні поля, групи лексики) та парадигматичних зв’язків (поширюючи та створюючи нові синонімічні ряди й антонімічні пари) з питомими та іншими чужомовними словами у межах семантичної системи мови-реципієнта. При цьому відбуваються зміни семантичної структури слова (полісемантичні слова втрачають частину своїх значень і набувають нових, моносемантичні можуть набувати нових значень) і зміни на семному рівні (розширення, звуження та перенесення значення). При аналізі фонетико-графічної адаптації лексики грузинського походження до української мови виявлено три причини непослідовності в переданні грузинських фонем: 1) слово може мати фонетичні (найчастіше діалектні) варіанти в самій грузинській мові; 2) варіативність може бути викликана правилами української евфонії; 3) відсутність єдиної фонетичної форми грузинського слова в українській мові може бути наслідком відсутності правил фонетичних відповідностей при передачнні слів грузинського походження, що зумовлено як внутрішньомовними чинниками (різницею фонологічних систем), так і відсутністю вироблення лінгвістичних принципів цієї адаптації. Подолати наявну непослідовність у переданні фонетичної форми слів грузинського походження для лабіальних приголосних можна двома шляхами. Незважаючи на різноманітність граматичної адаптації іменників грузинського походження в українській мові, певна закономірність, зумовлена природним тяжінням мови до вирівнювання і введення в систему позасистемних елементів, усе ж спостерігається. Грузинський іменник має число й відмінок, але не має роду, а в українському тексті картвелізми отримують і рід. Назви осіб набувають роду відповідно до статі. Іменник може втрачати грузинське закінчення -і або запозичуватись у формі вокатива, що не впливає на його рід в українській мові. Серед назв неістот чоловічого роду в українській мові набувають іменники, які в грузинській у „називному” (категорія для типологічно відмінної від індоєвропейських грузинської мови умовна) відмінку закінчуються на -і. Коли це закінчення зберігається, то в українській мові іменник переходить до класу невідмінюваних, а коли ні, то лексеми цілком адаптуються до української граматики й відмінюються як українські іменники чоловічого роду з основою на приголосний. Іменники, які в „називному” відмінку грузинської мови мають закінчення -а, набувають жіночого роду й відмінюються за українською першою відміною. Іноді до жіночого роду переходять іменники з закінченням -і (коли в українській мові є близький синонім жіночого роду). Вони можуть змінювати закінчення -і на Адаптація до відмінкової системи української мови відбувається за такими закономірностями: слова, які у грузинській мові мають у „називному” відмінку закінчення -і або -а, отримують повну парадигму відмінювання; частина слів, які у грузинській мові мають закінчення -і, отримують неповну парадигму відмінювання з переходом до pluralia tantum (це слова на позначення реалій, які мисляться переважно у множині або парно); слова, які у грузинській мові мають закінчення -е, -о, та частина слів із закінченням -і переходять до категорії невідмінюваних слів. Семантична структура грузинських слів, які входять до української мови, адаптується до мови-реципієнта, що виявляється у її спрощенні (рідше – ускладненні) для полісемантичних лексем та в розширенні, звуженні та перенесенні значень для моносемантичних лексем. Важливими ознаками семантичної адаптації іншомовного слова є виникнення парадигматичних зв’язків між іншомовним словом і лексико-семантичною системою української мови, тобто входження чужомовного слова до синонімічної та антонімічної систем української мови. В українській мові можуть уживатися, з одного боку, цілі грузинські синонімічні ряди чи антонімічні пари, а з іншого боку, грузинському з походження слову може відповідати український синонім чи антонім. Лексеми грузинського походження становлять цілі лексико-семантичні блоки і входять у системні відношення (утворюють гіпер-гіпонімічні зв’язки) з лексикою української мови, як із питомою, так і з запозиченою з інших мов. Лексико-семантична структура українських картвелізмів (близько 540 одиниць) виглядає таким чином. Найбільша їх кількість (понад 2/3) об’єднується в 4 тематичні групи: назви осіб (110 лексем), назви реалій культури (100 лексем), назви алкогольних напоїв (110 лексем), назви страв (майже 60 лексем). Решта слів поділяється на значно менші групи: назви одягу та взуття (29), посуд та начиння (25), назви мір та грошових одиниць (21). Ще менші групи: назви рослин (15), тварин, птахів (10), вирази вигукового характеру (14), назви житла та приміщень (11), зброї (7), дорогоцінного каміння й тканин (5), часу (6). Існує відмінність у кількості й якості слів грузинського походження, наявних в українських перекладах літературних творів на історичну тематику і художніх творах сучасної тематики. В історичних творах К. Гамсахурдіа досліджено близько 60 картвелізмів. З них найбільше назв історичних понять: найменування посад (20 одиниць), міфологічні, релігійні й обрядові лексеми (7 одиниць) та інші історичні терміни (4). Решта слів належать до традиційних тематичних груп: назви їжі та питва, одягу, посуду й начиння. В українському перекладі роману М. Джавахішвілі „Арсен із Марабди” 75 картвелізмів, а в романах „На ласкавім хлібі”, „Білий комірець” та „Гіві Шадурі” – близько 100 (назви осіб за посадою – 14 одиниць, міфологічні, релігійні та обрядові лексеми – 9 одиниць, інші історичні терміни – 14 одиниць). Загальний розподіл слів грузинського походження в романах М. Джавахішвілі на тематичні групи такий: назви осіб за родом діяльності та звертання (32), назви страв і вин (25), назви музичних інструментів, танців та пісень (загальні) (11), назви мір (10), назви одягу та взуття (10), назви посуду та начиння (9), міфологічні, релігійні та обрядові поняття (5), назви ігор та терміни гри в нарди (5), вирази вигукового характеру (4), назви зброї (4) та ін. У повістях Н. Думбадзе „Я, бабуся, Іліко та Іларіон” і „Я бачу сонце” таких слів 38: звертання (7), назви страв (8), назви житла та приміщень (3), назви мір (3), назви пісень (3), назви сортів винограду й вин (2), вигуки (2), міфологічні й релігійні поняття (2), начиння (2), терміни гри в нарди (5), взуття (1). У творах Р. Чілачави, написаних українською мовою, зустрічається грузинских слів не менше, ніж у зроблених ним перекладах. Проаналізовано лексику грузинського походження українського перекладу поеми Шота Руставелі „Витязь у тигровій шкурі” в порівнянні з перекладами іншими мовами. Досліджено 8 перекладів: 3 російською мовою, 2 англійською, по одному німецькою, французькою й українською. Кількість слів, що залишилися без перекладу, становить: у французькому перекладі С. Цуладзе – 7, у німецькому перекладі Г. Буддензіга – 8, у підрядковому російському перекладі С. Іорданішвілі – 12, у поетичному російському перекладі П. Петренка – 14,
Аналіз лексики, що залишена без перекладу і входить до мови-реципієнта, показує освоєння фрагментів грузинської мовної картини світу іншими мовними картинами світу. |