Каталог / ЮРИДИЧЕСКИЕ НАУКИ / Гражданское право; предпринимательское право; семейное право
скачать файл: ![](/design/img/wordl.gif)
- Название:
- Види забезпечення належного виконання зобов’язань у цивільному праві України: єдність та диференціація
- ВУЗ:
- Харківський національний університет внутрішніх справ
- Краткое описание:
- ЗМІСТ
ВСТУП
РОЗДІЛ 1. СТАНОВЛЕННЯ ВИДІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЛЕЖНОГО ВИКОНАННЯ ЗОБОВ’ЯЗАНЬ У ЦИВІЛЬНОМУ ПРАВІ
1.1. Визначення проблематики дослідження та його напрямків
1.2. Розвиток видів забезпечення належного виконання зобов’язань
1.3. Поняття видів забезпечення належного виконання зобов’язання
Висновки
РОЗДІЛ 2. ХАРАКТЕРИСТИКА ВИДІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЛЕЖНОГО ВИКОНАННЯ ЗОБОВ’ЯЗАНЬ
2.1. Речові види забезпечення належного виконання зобов’язань
Неустойка
Завдаток
Застава
Притримання
2.2. Особові види забезпечення належного виконання зобов’язань
Порука
Гарантія
Висновки
РОЗДІЛ 3. ТЕОРЕТИЧНІ ТА ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ ВИКОРИСТАННЯ ВИДІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВИКОНАННЯ ЗОБОВ’ЯЗАНЬ ЯК СИСТЕМНОГО УТВОРЕННЯ
3.1. Єдність та диференціація видів забезпечення належного виконання зобов’язань
3.2. Вибір видів забезпечення належного виконання зобов’язань
Висновки
ВИСНОВКИ
ДОДАТОК
СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
ВСТУП
Актуальність проблеми дослідження зумовлена зростаючим значенням та появою нових зобов’язань, зокрема договірних, як юридичної форми правового зв’язку між боржником та кредитором та необхідністю його стабілізації, забезпечення належного виконання зобов’язань. Проблема належного виконання зобов’язань відноситься до вічних проблем, що розв’язуються засобами як цивільного, так і публічного права. Наразі вона, окрім традиційних причин, зумовлюється різними підходами до неї у національному праві, правах інших країн та міжнародному праві, зростанням значення уніфікованих правил, спеціальними конструкціями юридичної особи, принципів зобов’язального права, що спричиняє неузгодженості у правозастосувальній та судовій практиці.
Тож проблема не у встановленні зобов’язань, а в їх належному виконанні. Його антипод – неналежне виконання, спричинене недоліками та непослідовністю цивільного законодавства та доктрини, де проведені інколи полярні погляди, недосконалістю судової системи, нездатністю виконавчої служби виконати рішення суду. На тлі неповаги до закону та взятих на себе зобов’язань ці фактори спричиняють складнощі із самодостатністю та стабільністю приватноправового регулювання суспільних відносин. Зокрема, виникла потреба приведення всіх видів забезпечення виконання зобов’язань, і, перш за все, договірних, у науково обґрунтовану систему на основі нових теоретичних положень та підходів.
Практичне застосування видів забезпечення виконання зобов’язань загострилось тим, що єдина його матерія зобов’язального права на догоду суб’єктивізму та потребі досягнення політичного компромісу розірвана між цивільним та господарським законодавствами, які до того ж засновані на різних концептуальних підходах. Перше побудовано на засадах правочину, друге – зобов’язання. Потреба інтеграції України в СОТ зумовлює необхідність пристати на одну, а саме цивілістичну концепцію регулювання ринкових відносин. Якщо вступ України в СОТ, ЄС чи ЄЕП потребує врегулювання ринкових відносин на одних і достатньо прозорих правилах і формах, особливо договорі як універсальній правовій формі товарообороту, то ми повинні адаптувати своє законодавство до стабільних правових порядків. Створення майбутнього ЦК ЄС чи Економічного кодексу ЄЕП (тільки України натомість Господарського кодексу як чергового прояву компромісу) так чи інакше торкнеться й врегулювання відносин із забезпечення виконання зобов’язань. До того поява нових зобов’язань, зокрема у віртуальних інформаційних мережах, потребує й нових підходів до забезпечення їхнього виконання.
Фундаментальні дослідження способів забезпечення виконання зобов’язань проводилися у різний час багатьма ученими, з яких слід виділити М.М. Агаркова, Ч.Н. Азімова, Т.В. Боднар, О.І. Гелевого, Б.М. Гонгало, А.Г. Діденка, М.М. Дякович, Л.В. Ємельянову, О.С. Іоффе, Р.А. Камалітдінову, В.С. Констянтинова, А.В. Латинцева, В.В.Луця, Р.А.Майданика, Д.І. Мейєра, Л.О. Новосьолову, К.П. Победоносцева, О.П.Печеного, І.Й. Пучковську, С.В. Сарбаша, М.М. Сібільова, Є.О. Суханова, Г.Ф. Шершеневича, Є.О.Харитонова, Р.Б. Шишку, Т.С. Шкрум та інших. Після таких знаних у науці цивільного права авторитетів посягання нами на зазначену проблематику та тему видаються досить зухвалими. Проте нас виправдовує загострення проблеми внаслідок дуалізму приватного права України, штучного розриву єдиного приватного характеру зобов’язання та намагань адмініструвати господарські зобов’язання і, на кінець, поява нових видів зобов’язань у побутовій та приватній сферах і сформоване власне бачення проблеми та намагання якимось чином її розв’язати.
Отже, вибір теми дисертаційного дослідження спричинений потребою наукового обґрунтування нових тенденцій розвитку інститутів забезпечення виконання зобов’язань, встановлення їх системи, необхідністю розв’язати суперечності та неузгодженості, популяризувати нові види, консолідувати правозастосувальну практику на основі виважених рекомендацій.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Тема дисертаційного дослідження затверджена 3 вересня 2004 р. та уточнена вченою радою Харківського національного університету внутрішніх справ 19 вересня 2006 р. на виконання напрямків досліджень Комплексного плану МВС України, Пріоритетних напрямків фундаментальних досліджень вищих навчальних закладів та науково-дослідних установ МВС України на період 2000–2005 рр. та перспективного плану дії МВС України у сфері Європейської інтеграції та співробітництва з Європейським Союзом (наказ МВС України від 30.12.2002р.)
Мета і задачі дослідження. Метою дисертації є встановлення загальних ознак інститутів забезпечення виконання зобов’язань, дослідження функціональних зв'язків між окремими інститутами забезпечення виконання зобов’язань та цивільно-правовою відповідальністю. Вказана мета зумовлює і постановку взаємозв'язаних задач: виявлення детермінантів розвитку способів забезпечення виконання зобов’язань і основних тенденцій їх розвитку в умовах становлення ринку та глобалізації економіки; теоретична розробка систематизаційних критеріїв на тлі сучасного стану систематики зобов’язань; встановлення функціонального зв'язку між основними інститутами забезпечення виконання зобов’язань та пошук шляхів підвищення їх ефективності в механізмі забезпечення прав людини; встановлення соціальної цінності видів забезпечення зобов’язань.
Об’єктом дослідження є зобов’язальні відносини, що виникають при використанні інститутів забезпечення належного виконання зобов’язань.
Предметом дослідження стали окремі види та механізм забезпечення виконання зобов’язань, цивільне і, зокрема, зобов’язальне право, вітчизняна та зарубіжна цивілістична доктрина, правозастосувальна та судова практика.
Методи дослідження засновані на основних положеннях діалектики, і використовувалися в роботі відповідно до її задач. Зокрема використано нормативно-догматичний (приватно науковий) метод. Науковий аналіз фундаментальних правових понять та інститутів проведено на основі юридичного світогляду в його історичному розвитку. З позиції юридичного світогляду види забезпечення належного виконання зобов’язань розглядаються в руслі прогресуючої еволюції.
У дисертації використано методологію, що дозволило використовувати "ідею права" як ідеальну засаду чинного права, зокрема зобов’язального. Разом з тим окремі положення в роботі розглядаються з позиції юридичного позитивізму, оскільки передбачені види забезпечення належного виконання зобов’язань черпають свою чинність в законі. Ці способи в дисертації досліджені з позиції правового плюралізму й інституціоналізму.
У роботі широко використовувалися праці вітчизняних і зарубіжних авторів у галузях права, економіки, теорії управління, філософії, соціології, психології, що стосуються до проблематики дисертаційного дослідження. При цьому застосовувалися історичний, логічний, конкретно-соціологічний, дослідно-експериментальний методи дослідження, аналіз і узагальнення практики. Застосовано інші методологічні засоби для виявлення зв'язку видів забезпечення належного виконання зобов’язань з основними інститутами зобов’язального права.
Наукова новизна дослідження полягає у тому, що воно є одним із спеціальних приватноправових монографічних досліджень системи способів забезпечення виконання зобов’язань. Теоретична база дослідження дозволила сформулювати і обґрунтувати ряд наукових положень, що відзначаються пріоритетом та новизною в розвитку науки вітчизняного цивільного права, зокрема:
1. Вперше обґрунтовано домінуючий цивільно-правовий напрям адаптації інститутів забезпечення належного виконання зобов’язань в цивільному законодавстві України до вимог законодавства ЄС відповідно до сучасних тенденцій універсалізації зобов’язального права, рекомендацій і досягнень національної правової науки.
2. Доведено, що становлення та розвиток видів забезпечення належного виконання зобов’язань та набуття ними певної взаємозалежності і системного характеру синхронізувалося з розвит¬ком економічних відносин та контрактного (договірного) права.
3. Вперше встановлено, що позитивне цивільне право попри принцип рівності виділяє привілейоване становище окремих учасників цивільного обороту та захищає їхні права та охоронювані законом інтереси більш надійно ніж інших. Відповідно виділені й привілейований вид зобов’язань, котрі забезпечені видами належного виконання зобов’язань більш повно ніж інші.
4. Доведено, що види забезпечення належного виконання зобов’язань мають сутнісні ознаки: 1) безпосередньо передбачені нормами права; 2) залежать від механізму та природи основного зобов’язання; 3) спрямовані на гарантування виконання існуючого та дійсного зобов’язання; 4) обумовлені реаліями економічного та соціального характеру, значною вірогідністю невиконання основного зобов’язання боржником; 5) спрямовані на зміцнення зобов’язань та забезпечення інтересів кредитора; 6) спонукають боржника до належного виконання зобов’язання через можливість застосування додаткових негативних наслідків у вигляді обтяження майна та неможливості його використання за своєю волею чи володіння ним, суттєвого зростання витрат за зобов’язанням чи можливими втратами у майбутньому; 7) синхронізовані з особливостями окремих видів зобов’язань чи навіть безпосередньо вмонтовані у їхній механізм.
5. Розроблено авторське поняття „види забезпечення належного виконання зобов’язань” – передбачені нормами чинного законодавства і застосовані сторонами зобов’язання додаткові обтяжуючі інститути цивільного права, що спонукають боржників до належного виконання зобов’язань шляхом можливості застосування до них чи третіх осіб у зобов’язанні визначених сторонами зобов’язання чи законом заходів майнового впливу. У зв’язку з тим запропоновано його закріпити на рівні норми-дефініції у ч.1 ст.546 ЦК України.
6. Вперше запропоновано ввести в практику та легалізувати новий спеціальний вид забезпечення належного виконання зобов’язань – блокування операцій за рахунок коштів, що знаходяться на електронній картці чи електронному гаманці. Блокуванням є прийняте на вимогу власника картки або судом на вимогу інших осіб, що мають підтверджені вимоги до власника, припинення емітентом картки акцептування платежів.
7. Вперше вказується, що інститут збільшення суми, що виплачується фізичній особі за грошовим зобов’язанням (ст. 535 ЦК України) можна віднести до спеціального виду забезпечення виконання грошових зобов’язань. Це стосується й процентів за користування чужими грошовими коштами, що їх повинен сплачувати боржник відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України.
8. Види забезпечення виконання зобов’язань систематизовано за їхнім місцем у системі цивільного законодавства на чотири групи:
– загальні цивілістичні – неустойка, порука, гарантія, застава, задаток, притримання (ч. 1 ст. 546 ЦКУ);
– спеціальні, що передбачені окремими галузями законодавства;
– інституційні – закріплені на рівні окремих інститутів цивільного права;
– двоякого призначення, котрі можуть мати самостійне значення, а можуть слугувати забезпеченню іншого зобов’язання;
9. Запропоновано критерії та відповідні види забезпечення належного виконання зобов’язань: за рівнем регулювання – основні цивілістичні, що передбачені ЦК України, та спеціальні, що передбачені в інших актах цивільного законодавства; за підставою встановлення – законні, встановлені безпосередньо законом; договірні, що виникли на підставі договору; судові – встановлені рішенням суду; адміністративні – встановлені та не опротестовані в установленому порядку постановою уповноваженого державного органу (наприклад, податкової інспекції); за призначенням – універсальні, що застосовуються для всіх зобов’язань, та чисто зобов’язально-правового спрямування, що можуть бути використані лише для забезпечення виконання зобов’язань. У свою чергу, другі запропоновано поділити на види забезпечення виконання договірних зобов’язань та виконання охоронних зобов’язань, зокрема деліктних.
9. Доведено, що законна неустойка повинна бути тільки у грошах; що стосується договірної, то за розсудом сторін може бути встановлено все, що не заборонено законом. У зв’язку з тим обґрунтовано, що в ст. 551 ЦК України слід вказати, що законна неустойка визначається тільки у грошовій сумі, зокрема п. 2 ч. 1 цієї статті подати у редакції: „При встановленні неустойки законом чи іншим актом цивільного законодавства вона визначається тільки у грошовій сумі”.
10. Запропоновано розрізняти неустойку імперативно законну, яка застосовується незалежно від вимог кредиторів, та диспозитивно законну, котра застосовується, якщо за домовленістю сторін зобов’язання умови норм позитивного права не змінені. Побіжно доведено, що від виняткової неустойки варто відмовитися.
11. Вперше на доктринальному рівні виділено два види поруки: 1) порука у її історично-звичаєвому розумінні – поруку поручителя перед кредитором боржника за виконання ним свого обов’язку; 2) кваліфікована порука як різновид фінансових послуг. У зв’язку з наведеним вбачаємо доцільним у ч.1 ст. 553 ЦК слово-займенник „ свого” замінити на „його”.
12. Вперше запропоновано виділяти часткову поруку, відповідно до якої співпоручителі в разі невиконання боржником його зобов’язання відповідають у взятій ними договором частці, та солідарну поруку, за якої кредитор вправі заявити вимоги про виконання зобов’язання як до всіх співпоручителів одночасно чи у певній послідовності, так і до одного з них, на свій вибір, у повному обсязі.
13. Виявлено прояви значення класифікації способів забезпечення виконання зобов’язань, підстав їхнього виникнення, визначення їхнього змісту, тлумачення, визначення механізму та доцільності застосування.
14. Розроблено критерії оцінки вибору видів забезпечення виконання зобов’язань: вид самого зобов’язання, імперативи чинного законодавства, правове становища боржника, можливість врахування його бездоганної ділової репутації.
15.Розроблено пропозиції щодо зміни до чинного законодавства (див. додаток с. 178).
Практичне значення одержаних результатів полягає в тому, що вони є внеском в систематизацію видів забезпечення належного виконання зобов’язань і можуть бути використані у нормотворчій діяльності для внесення змін та доповнень в ЦК та інші законодавчі акти у сфері зобов’язального та, зокрема, договірного права; у правозастосовчій діяльності для вишколу фахівців з зобов’язального права та розв’язання вузьких проблем договірної та судової практики; в навчальному процесі для викладання курсів зобов’язального права, усунення пересікання навчальних програм із цивільного права, господарського права та підприємницького права, недопущення дублювання програмного та навчального забезпечення; для вдосконалення підготовки навчальних видань; подальшого наукового пошуку оптимальних та ефективних інститутів забезпечення належного виконання зобов’язань.
Апробація результатів дослідження. Дисертація виконана на кафедрі цивільного права та процесу Харківського національного університету внутрішніх справ, де вона декілька разів обговорювалась, а отримані результати використовувались при читанні курсу „Цивільне та сімейне право” студентам Національного економічного університету (м. Київ).
Основні положення і висновки висловлювалися в тезах і доповідях, у виступах: на 1 Міжнародній науково-методичній конференції „Сучасні проблеми адаптації цивільного законодавства до стандартів Європейського Союзу”, м. Хмельницький, науково-практичних конференціях „Актуальні проблеми цивільного права та процесу”, присвяченій пам’яті О.А.Пушкіна, Харків, 21 травня 2004 р. та 21 травня 2005 р., 27 травня 2006 р., на Всеукраїнській науковій конференції „Верховенство права у процесі державотворення та захисту прав людини в Україні”, Острог, 28–29 квітня 2005р., Міжнародній науково-практичній конференції молодих науковців „Четверті осінні юридичні читання”, м. Хмельницький, 21–22 жовтня 2005 р., у круглому столі „Охоронюваний законом інтерес у цивільному праві та процесі”, м. Харків, 16 грудня 2005 р., на ІV-й Міжнародній науково-методичній конференції „Римське право і сучасність”, м. Одеса 19–20 травня 2006 р., Міжнародній науково-практичній конференції молодих науковців „П’яті осінні юридичні читання”, м. Хмельницький, 27–28 жовтня 2006 р.; у круглому столі „Реформування житлового законодавства: проблеми та перспективи”, м. Харків, 16 грудня 2006 р.
Публікації: Основні теоретичні положення та висновки дисертації знайшли своє відображення в 13 наукових статтях та повідомленнях, 6 з яких опубліковані у фахових виданнях.
Структура дисертації зумовлена метою, завданнями, найбільш цікавою емпіричною базою і складається зі вступу, трьох розділів, що включають cім підрозділів та закінчуються висновками, загального висновку, додатку та списку використаної літератури зі 220 найменувань. Повний обсяг рукопису становить 199 сторінок, з них 176 сторінок основного тексту.
- Список литературы:
- ВИСНОВКИ
У дисертації на основі проведеного аналізу чинного законодавства про види забезпечення належного виконання зобов’язань та концептуальних положень науки цивільного права, потреб практики прослідковано становлення видів та інших елементів механізму забезпечення виконання зобов’язань у приватному праві. На підставі цього встановлено:
Становлення видів забезпечення належного виконання зобов’язань відбувалося під впливом економічних чинників та наявності різноманітних ризиків невиконання взятих боржником зобов’язань, можливого настання внаслідок цього негативних наслідків для кредиторів (втрат майнового характеру). Теоретичною основою розроблення цих інститутів у доктрині права стали уявлення про приватне право взагалі та його засади на різних етапах розвитку суспільства.
Наразі законодавство про забезпечення належного виконання зобов’язань універсалізується внаслідок наявності певних стандартів щодо забезпечення прав людини, глобалізації економіки та розвитку міжнародного торговельного обміну. Українське зобов’язальне право універсалізується під впливом концепції адаптації національного законодавства в двох взаємопов’язаних напрямках: потреби єдності цивільного законодавства країн СНД, від яких є енергетична, та структурна залежність та західної гілки адаптації, що формалізована у чинному адаптаційному законодавстві. Вони разом із східною гілкою євроінтеграції знаходяться під впливом консерватизму права.
Види забезпечення належного виконання зобов’язання – основний напрям правової охорони інтересів кредиторів, що спрямований на запобігання можливості порушення обов’язків боржниками шляхом застосування до них встановлених законом чи договором негативних наслідків переважно майнового характеру.
Розвиток видів забезпечення виконання зобов’язань кореспондувався розвитком економіки та гуманітарного права і зміною пріоритетів у суспільних цінностях. Наразі основними з них є проголошені ст. 3 Конституції України цінності: людина, її життя та здоров’я, гідність та недоторканність.
Попри тенденції до універсалізації законодавства та практики стосовно видів забезпечення виконання зобов’язань у доктрині права об’єктивно склався різнобій у термінології та тлумаченні основних інститутів забезпечення виконання зобов’язань, що потребує негайного приведення до єдності. У зв’язку з тим слід привести термінологію до виправданого семантично та юридично стандарту і не допускати змішування у законодавстві, навчальній літературі.
Ознаками видів забезпечення виконання зобов’язань є: 1) визначеність нормами права; 2) обумовленість реаліями економічного та соціального характеру; 3) потреба стабілізації основного зобов’язання та необхідністю гарантувати його виконання; 4) характер дійсної вимоги та її зміцнення і надання більшої вірності; 5) спонукають боржника до належного виконання зобов’язання через можливість застосування негативних наслідків у вигляді обтяження майна та неможливості його використовувати за своєю волею чи володіти ним, суттєвого зростання витрат за зобов’язанням чи можливих втрат у майбутньому; 6) синхронізовані з особливостями окремих видів зобов’язань, безпосередньо вмонтовані у їхній механізм; 7) створюють здебільшого нове забезпечувальне зобов’язання.
Наявні у чинному законодавстві види забезпечення виконання зобов’язань утворюють певний правовий механізм як систему матеріально-правових та процесуально-правових норм, що забезпечують належне виконання боржником зобов’язання шляхом застосування до нього або третіх осіб негативних наслідків та примусу. На розвиток видів забезпечення виконання зобов’язань впливають поява нових видів зобов’язань, удосконалення способів та механізму їх виконання, потреби правозастосувальної практики.
Виконання зобов’язання та дієвість видів його забезпечення залежить не тільки від боржника, але й від кредитора. Тому слідування засадам розумності та добросовісності при виникненні зобов’язання, професіоналізм при укладенні договорів у сфері підприємництва у подальшому визначають можливість виконання взятого боржником зобов’язання.
За юридичною характеристикою передбачені у ч.1 ст. 546 ЦК види забезпечення виконання зобов’язань є акцесорними і при недійсності основного зобов’язання або припиненні його дії теж припиняються. Основним зобов’язанням здебільшого чи переважно може бути лише договірне. Охоронні та деліктні зобов’язання основними для них, як правило, бути не можуть, а якщо і допускаються, то переводяться на договірну основу.
Вважаємо, що різнобій у термінології при тлумаченні норм права є зовсім недопустимим, бо здатен завести практику на шлях свавільного застосування видів забезпечення виконання зобов’язань, а у студентів чи інших осіб, котрі знайомляться з такими коментарями, скласти враження того, що для законодавця однаково, яку термінологію використовувати, головне, як її сприйме суд.
Наразі чинне законодавство України внаслідок формалізованого дуалізму приватного права містить ряд суперечностей, які недопустимі і повинні бути усунені. До того, передбачені ЦК види забезпечення належного виконання зобов’язань різні за підставами виникнення, ступенем впливу на боржника, засобами досягнення мети, наслідками для кредитора та інших учасників забезпечувального зобов’язання. Кожен з видів чи навіть різновидів окремих видів забезпечення належного виконання зобов’язань, наприклад, застава – предмет окремого дисертаційного дослідження, але є цікавим й їхня загальна функціональна характеристика.
Якщо неустойка у ЦК України виходить із рівності учасників цивільних правовідносин та абсолютності принципу компенсаторності в разі спричинення збитку (ст. 22 ЦК) чи спричинення іншої шкоди (ст. 23 ЦК), то ГК виходить із вибірковості та можливості застосування певних послаблень для окремих учасників господарських відносин. Іншими словами, йдеться про те, що у ЦК передбачена штрафна неустойка, а у ГК – залікова. Якщо перша найкращим чином слугує забезпеченню інтересів кредиторів, то друга – ні.
Гроші – універсальний засіб товарообігу, кров економіки, забезпечують можливість їх трансформації у будь-який товар. Тому чинне законодавство не повинно підмінювати їх натуралізацією. В умовах розширеного грошового обігу переводити товарообіг на натуральну основу – крок назад, який, на наш погляд, є ще й синдромом бартеризації. Наразі нема достатніх підстав у народному господарстві України застосовувати елементи натурального обміну. Він повинен бути скорочений до мінімуму. Відповідно неустойка повинна бути лише у грошовій формі.
Недоцільно в Україні як ринковій державі приставати на концепцію натурального обігу (натуралізму) та на загальному рівні (у ст.551 ЦК) занадто розширювати предмет неустойки понад те, що встановлено в інших європейських країнах. Тож з огляду на потребу удосконалення грошових відносин, остаточне викоренення із народного господарства України бартеризації і натурального обміну та на напрям адаптації цивільного законодавства України доцільно відмовитися від доктрини широкого тлумачення предмета неустойки.
Подвійна природа неустойки може бути вирішена. У цивільному праві неустойка розглядається в кількох аспектах: 1) власне як неустойка, про яку наразі йдеться; 2) як санкція за учинене цивільне чи, власне, господарське правопорушення. Санкціями визнані заходи впливу на порушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
Неустойка переважно є договірною і не змінює свого походження навіть за того, що закон надає п.2 ч.2 ст.551 ЦК України сторонам можливість збільшити у договорі встановлену законом неустойку. Відповідно таке правило є зайвим, може бути вилучене як таке, що обмежує свободу договору.
Неустойка як спосіб забезпечення виконання зобов’язання має ряд особливостей, що відображені у ст. 550 ЦК України. По-перше, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання. Це дає змогу відрізнити різне функціональне призначення неустойки. Вона розглядається і характеризується наступним чином: 1) спосіб забезпечення виконання зобов’язання та санкція норми права; 2) відсотки на неустойку не нараховуються; 3) кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов’язання. Іншими словами, якщо є обставини, які вибачають боржника, – випадок, непереборна сила (ст. 617 ЦК України), то кредитор не може вимагати від нього передачі йому неустойки; 4) сплата (передача) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі; 5) сплата (передача) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч.2 ст. 552 ЦК України).
Моментом переходу неустойки у санкцію норми права є допущене невиконання чи неналежне виконання зобов’язання та заявлення позову про притягнення порушника до відповідальності.
Штрафна неустойка є основною і найбільш повно гарантує майнові інтереси кредитора. Він має право стягнути у повній мірі і штраф і отримані збитки. За таких обставин така неустойка повинна мати ранг базової, а кредитори повинні бути впевнені у тому, що у разі невиконання зобов’язання боржником їхні майнові інтереси будуть захищені найкращим чином.
Доцільно на теоретичному рівні виділення двох видів поруки: простої поруки, яка застосовується у відносинах між фізичними особами, та кваліфікованої – за участю юридичних осіб та, особливо, учасників ринку фінансових послуг. Тож наразі виникає потреба визначитись законодавцю щодо правового режиму регулювання відносин за договором простої поруки та за договором кваліфікованої поруки.
Цікавим інститутом забезпечення виконання зобов’язань є спільна порука – тобто порука одночасно двох та більше осіб. Проте закон встановив лише один наслідок: особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст. 554 ЦК України). На наш погляд, це не зовсім правильно, оскільки порукою співпоручителі можуть розмежувати між собою обсяги їх обов’язку.
Нова конструкція гарантії надала їй рис, притаманних її моделі в рекомендаціях Міжнародної торговельної палати (ІСС), зокрема в Уніфікованих правилах для гарантій на вимогу (1992 р.) [54]). Власне така модель використовується практично всіма країнами з розвинутою економікою і, зважаючи на інтеграційні процеси, повинна бути запозичена й нами
Найбільш поширеним та найбільш детально врегульованим інститутом забезпечення виконання зобов’язань є застава. Вона використовується для забезпечення майнових, особливо грошових, зобов’язань. Однак, попри наявність у науці цивільного права низки спеціальних досліджень, про що йшлося у першому підрозділі, вона й у подальшому спричиняє певні складнощі при її використанні: або не забезпечує повністю вимоги заставоутримувачів, або не задовольняє та ущемляє майнові інтереси заставонадавачів. Універсалізм застави сприяє її розширеному застосуванню, в тім числі й для забезпечення публічних зобов’язань.
Всі види забезпечення належного виконання зобов’язань доцільно поділити на чотири групи:
– загальні цивілістичні – неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток;
– спеціальні, що передбачені окремими галузями законодавства, господарським (відмова від укладення договору на подальше), морським (затримання судна чи навіть арешт суден);
– інституційні – на рівні окремих інститутів цивільного права;
– подвійного призначення, які можуть мати самостійне значення, а можуть слугувати забезпеченню іншого зобов’язання.
При виборі видів забезпечення виконання зобов’язань слід притримуватися імперативів чинного законодавства, рекомендацій правничої науки і вироблених нею рекомендацій.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1. Нормативні акти :
1. Конституція України // Відомості Верховної Ради України. – 1996. – №30. – Ст.141.
2. Віденська конвенція про договори міжнародної купівлі-продажу товарів 1980 р. –М.: Юрид. лит. – 1994. –320с.
3. Господарський кодекс України від 16 січня 2003 р. // Офіційний вісник України. – 2003. – №11. – Ст.462.
4. Господарський процесуальний кодекс України // Відомості Верховної Ради України, 2003, № 18, № 19-20, № 21-22, ст. 144.
5. Закон України „Про внесення змін до Закону України „Про аудиторську діяльність” від 14 вересня 2006 р. //Урядовий кур’єр. –2006. –№195; Орієнтир. –2006’31. –С.1-5.
6. Закон України "Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 р.// Відомості Верховної Ради України. – 2001. –№ 5-6. – Ст. 30.
7. Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 р. // Відомості Верховної Ради України. – 2002. – № 1. – Ст. 1.
8. Закон України "Про страхування" від 7 березня 1996 р. // Відомості Верховної Ради України. – 1996. – № 18. – Ст. 38.
9. Закон України „Про авторське право та суміжні права” від 20 листопада 2003 р. // Відомості Верховної Ради України. – 1994. – № 13. – Ст. 64.
10. Закон України „Про захист прав споживачів”. В редакції від 1 грудня 2005 р. // Урядовий кур’єр. –2006. –№9; Орієнтир. –2006’1.
11. Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» // Відомості Верховної Ради. – 1995. –№ 4. – Ст. 28.
12. Закон України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” від 18 листопада 2003 р. // Відомості Верховної Ради України. –2004. – № 11. – Ст. 140.
13. Закон України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу” // Відомості Верховної Ради України від 29 червня 2004, – № 1913.
14. Закон України „Про господарські товариства” від 19.02.2004 // Відомості Верховної Ради України. – 1991. – № 49. – Ст. 682.
15. Закон України “Про зв’язок” від 05.06.2003. Закон втратив силу на підставі Закону N 1280-IV від 18.11.2003 // Відомості Верховної Ради України. – 1995. –№ 20.
16. Закон України “Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності”// Відомості Верховної Ради України // Відомості Верховної Ради. – 1999. – № 5-6. – ст.44.
17. Закон України “Про державний матеріальний резерв” від 12.05.2004 // Відомості Верховної Ради України. – 1997. – № 12. – Ст. 113.
18. Закон України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 10.01.2002 // Відомості Верховної Ради України. – 1997. –№ 5. –Ст. 28.
19. Закон України „Про нотаріат” від 18.11.2003 // Відомості Верховної Ради України. – 1993. – № 39. – Ст. 383.
20. Закон України “Про заставу” від 18.11.2003 // Відомості Верховної Ради України. – 1992. –№ 47. –Ст. 642.
21. Закон України “Про іпотеку” від 05.06.2003 // Відомості Верховної Ради України. – 2003. –№38. – ст.313.
22. Закон України “Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати” // Відомості Верховної Ради України. – 2004. – № 1. – Ст. 1.
23. Закон України „Про приватизацію державного майна” від 19.01.2006 // Відомості Верховної Ради України. – 2006. – № 22. – ст.184.
24. Закон України „Про цивільну оборону України” // Відомості Верховної Ради України. – 1993. – № 4. – Ст. 124.
25. Закон України “Про відновлення платежеспроможності боржника або визнання його банкрутом” // Відомості Верховної Ради України. – 1999. – № 42-43. – Ст. 378.
26. Закон України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” // Відомості Верховної Ради України. –2001. –№10. – Ст.44.
27. Закон України “Про вибори народних депутатів України” від 19.02.2004. Закон втратив силу на підставі Закону N 1665-IV від 25.03.2004 // Відомості Верховної Ради України. – 2001. –№ 51-52. –Ст. 265.
28. Закон України “Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України” // Відомості Верховної Ради України. –2002. –№1. –Ст.2.
29. Закон України “Про виконавче провадження” від 24.06.2004 // Відомості Верховної Ради України. – 1999. –№ 24. – Ст. 207.
30. Закон України “Про благодійництво та благодійні організації” від 07.03.2002 // Відомості Верховної Ради України. – 1997. –№ 46. – Ст. 292.
31. Закон України „Про жиловий фонд соціального призначення” // Урядовий кур’єр. –2006. – № 132; Орієнтир. –24’2006.
32. Закон України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” від 09.09.2004 // Відомості Верховної Ради України. – 2001. – № 47. –Ст. 251.
33. Земельний кодекс України // Відомості Верховної Ради України. – 2002. – № 3-4. – Ст. 27.
34. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від // Міністерство Юстиції України від 24 травня 2004, – № 40/5. Інфо. Диск № 12, 2006.
35. Кримінальний кодекс України // Відомості Верховної Ради України. – 2001. – № 25-26. – Ст. 131.
36. Німецьке цивільне уложення // BGB, Bürgerliches Gesetzbuch, 48. Auflage, 2001
37. Положення про порядок продажу на аукціонах основних коштів підприємств і організацій споживчої кооперації» // Інфо. Диск № 12, –2006.
38. Положення про порядок організації і проведення аукціонів із продажу ліцензій на використання радіочастот в Україні // Міністерство Юстиції України від 8 липня 1998, № 102. Інфо. Диск № 12, –2006.
39. Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств // Міністерство Юстиції України від 20 березня 1995, № 102.
40. Постанова ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 12 липня 1979 р. „Про господарський механізм та Основні напрямки розвитку СРСР на 1981–1985 роки та на період до 1990 року” // Інфо. Диск № 12, –2006.
41. Постанова Ради Міністрів СРСР 17 жовтня 1973 р. Про затвердження Положення про порядок заявлення та розгляду претензій підприємствами організаціями та установами і врегулювання розбіжностей” // Інфо. Диск № 12, –2006.
42. Постанова Кабінету Міністрів України №417 “Про додаткові заходи щодо посилення роботи з адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу” від 31 березня 2004р. Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ N 1365 від 15.10.2004 // Інфо. Диск № 12, –2006.
43. Постанова Кабінету Міністрів України “Про укладення угод з реструктурування простроченої станом на 1 січня 2004р. заборгованості юридичних осіб за кредитами, залученими державою під державні гарантії, та бюджетними позичками” від 10 серпня 2004р. // Постанови Кабінету Міністрів України. – 2004. –№ 1030. – Ст.19.
44. Постанова Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003р. №2030 „Про затвердження “Порядку обліку пожеж та їх наслідків” // Урядовий кур’єр. –2004. – №18. –С.10.
45. Правила підряду на капітальне будівництво //Інфо. Диск № 12. – 2006.
46. Принципи міжнародних комерційних договорів // Москва, – 2002. Юрист.
47. Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 29 квітня 1994р. № 02-5/293 “Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань” // Бюлетень законодавства і юридичної практики України. –1998. – №3. –С.59–63.
48. Сімейний кодекс України // Відомості Верховної Ради. – 2002. - № 21-22. – Ст. 135.
49. Статут залізниць України // Постанова Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998, № 457. // Офіційний вісник України вiд 23.04.1998 - 1998 р., № 14, стор. 150
50. Типові правила користування бібліотеками в Україні: Затверджені наказом Міністерства культури і мистецтв України від 5 травня 1999р. №275 // Офіційний вісник України вiд 30.07.1999 - 1999 р., № 28, стор. 243
51. Угода про партнерство та співробітництво між Європейським Співтовариством і Україною” від 14 червня 1994 року// Інфо. Диск № 12, –2006.
52. Указ Президента України „Про регулювання бартерних (товарообмінних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності” від 27 січня 1995 р. // Урядовий кур'єр вiд 02.02.1995 – № 17. Указ втратив чинність на підставі Указу Президента N 1355/2000 від 20.12.2000.
53. Указ Президента України від 11 червня 1998 р. № 615/98 "Стратегії інтеграції України в Європейський Союз" // Інфо. Диск № 12, –2006.
54. Уніфіковані правила для гарантій на вимогу (1992 р.) // Інфо. Диск № 12, 2006.
55. Цивільний кодекс України // Відомості Верховної Ради України. – 2003. – №40-44. – Ст.356.
56. Цивільний кодекс України: Коментар. –Х.: ТОВ „Одісей”, 2003. - 856 с.
57. Цивільно-процесуальний кодекс України // Відомості Верховної Ради. – 2004. – № 40-41, 42. – Ст. 492.
58. Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 р.// Відомості Верховної Ради Української РСР. – 1963. – № 30. –Ст. 463.
59. Цивільний кодекс Нідерландів // Москва, 2001. Юрист.
60. Цивільний кодекс Франції // Москва, 1999. Юрист.
61. Цивільний кодекс Російської Федерації // М.: Филинъ, 1998. – С. 136-273.
2. Юридична та інша література:
62. Агарков М.М. Обязательство по советскому праву. – М.: 1940. –
63. Азімов Ч.Н. Виконання зобов’язань //Юридична енциклопедія: В 6 т. /Редкол.: Ю.С.Шемшученко (відп. ред.) та ін. –К.: Укр. екнцикл., 1998. –Т.1. А-Г. – 672 с.
64. Алябишев М.С. Особливості укладення договорів на аукціоні. Дис... канд. юрид. наук. – Харків, –2006. (З рукописом дисертації ми ознайомились на стадії її попереднього обговорення на кафедрі цивільного права та процесу ХНУВС станом на 16 грудня 2006 р.).
65. Аналіз стану роботи прокуратури м. Києва з особистого прийому, розгляду заяв і скарг громадян, звернень та запитів народних депутатів України у 2005 р. м. Київ. 31. 01. 2006 р. /Генеральна прокуратура України.
66. Анненков К. Система русского гражданского права. Т.Ш.: Права обязательственные. – СПб.: 1901.
67. Ансон В. Договорное право /Пер. с англ. Под общ. ред. О.Н.Садикова. –М.: Юрид лит., 1984.
68. Арасланов М. А. Залог товаров в обороте и залог товаров в переработке: Дис. ... канд. юрид. наук . – СПб., 2001.
69. Артеменко М.С. Роль неустойки в обеспечении планово-договорных обязательств в новых условиях хозяйствования. – М.: 1986.
70. Беляневич О.А. Господарське договірне право України (теоретичні аспекти): Монографія. –К.: Юрінком Інтер, 2006. –592 с.
71. Беляневич О.А. Господарський договір та способи його укладання: Дис... канд.. юрид. наук. –Київ, 1999.
72. Бервено С.М. Проблеми договірного права України: Монографія, –К.: Юрінком Інтер, 2006. –392с.
73. Берестова І.Е. Зобов’язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави: Дис. ... канд. юрид. наук. – Харків, 2004.
74. Богданов Е.В. Проблемы унификации гражданского законодательства Беларуси, России и Украины в связи с образованием Единого экономического пространства //Материалы международной научно-практической конференции «Проблемы унификации гражданского законодательства Беларуси, России и Украины в связи с образованием Единого экономического пространства». –Белгород: Из-дво БелГУ, 2004. –С. 7-15.
75. Боднар Т.В. Виконання договірних зобов’язань у цивільному праві: Монографія. –К.: Юрінком Інтер, 2005. –272 с.
76. Боднар Т.В.Теоретичні проблеми виконання договірних зобов’язань (цивільно-правовий аспект): Автореф. дис. ... докт. юрид. наук. –К.; 2005.
77. Брагинский М.И., Витрянский В.В. Договорное право. Кн. первая: Общие положения. – М.: Статут. 2000. 880 с.
78. Братусь Д.А. Залог прав: античные истоки и правовое регулирование по законодательству Республики Казахстан: Автореф. дис. …канд. юрид. наук. – Астана, 2005.
79. Брильов О.А. Арешт суден на забезпечення морських вимог (цивілістичні аспекти): Автореф. ... канд. юрид. наук. –Одеса, 2006.
80. Васильев С.В. Правовое регулирование электронной коммерции //Актуальные проблемы гражданского права: Сборник статей. Вып. 4 / Под ред. проф. М.И.Брагинского. –М.: НОРМА, 2002. –С. 306-340.
81. Венедиктов А.В. Договорная дисциплина в промышленности. – Л.: 1935.
82. Вид дієслова //Українська радянська енциклопедія. Том. ІІ. Видання друге. Головна редакція Української радянської енциклопедії.– К.: 1978. –С.219.
83. Винавер А.М., Новицкий И.Б. Неустойка //Гражданский кодекс. Практический комментарий. – М.: 1924.
84. Волошина М.В. Банковская гарантия: Дис. ... канд. юрид. наук. – СПб., 2003. –177 с.
85. Гелевий О.І. Неустойка як вид забезпечення виконання зобов’язання. Автореф. ... дис. канд. юрид. наук. –К., 2003.
86. Герц А.А. Іпотека підприємства як єдиного майнового комплексу: Автореф. дис.... канд. юрид наук. –Львів, 2006.
87. Голованов П.М. Обязательственное право: Учебник. –СПб.: Питер, 2002. – 448 с.
88. Гонгало Б.М. Учение об обеспечении обязательств. –М.: Статут. 2002. –222 с.
89. Гордон М.В. Система договоров в советском гражданском праве //Ученые записки Харьковского юридического института. – Х., 1954. –Вып.5. –С.65-87.
90. Граве К.А. Договорная неустойка в советском праве. –М.: Юрид. лит., 1950.
91. Гражданский кодекс РФ. Ч.1.: Научно-практ. комментарий /Отв. ред. Т.Е.Абова, А.Ю.Кабалкин,В.П.Мозолин. –М.: 1996. –с. 523.
92. Гражданское право современной России. Очерки теории: науч. издание. /[Коршунов Н.М. и др]; под ред. Н.М.Коршунова. –М.: ЮНИТИ-ДАНА, 2006. –592 с.
93. Гражданское право: Учебник. Ч.1 /Под ред. А.П. Сергеева и Ю.К.Толстого. –М.: Проспект. 1996; –с. 63
94. Гражданское право: Учебник /Под ред. Ю.К.Толстого, А.П. Сергеева. –М.: 1998. –Ч.1.
95. Гражданское право: Учебник /Под ред. Е.А.Суханова. –М.: 2000. –Т.2. Полутом І.
96. Гражданское право Украины: Учебник для вузов системы МВД Украины. В 2 т. /Под ред. проф. А.А.Пушкина, доц. В.М.Самойленко –Х.: Основа, 1996. Т.1.–440 с.
97. Гришин Д.А. Неустойка: теория, практика, законодательство. –М.: Статут, 2005. –172 с.
98. Дзера О.В. Зобов’язальне право: теорія і практика: Навч. посібник / О.В. Дзера, Н.С. Кузнєцова, В.В. Луць тв ін. За заг. ред. О.В. Дзери. – К.: Юрінком Інтер, 1998. – 912 с.
99. Диденко А.Г. Обеспечение исполнения обязательств: Научн. изд. –Астана: ЗАО Институт законодательства Республики Казахстан, 2002. –184с.
100. Духов В.Е. Экономическая разведка и безопасность бизнеса. –К.: ИМСО МО Украины. НВФ «Студцентр», 1997. –172 с.
101. Дякович М.М. Цивільно-правові аспекти забезпечення майнових інтересів заставодержателя: Автореф. дис. ... канд. юрид. наук. –К., 2003.
102. Жюллдио де ла Морандьер Л. Гражданское право Франции (пер. с франц. Е.А.Флейшиц). – М.: Изд-во иностр. лит., 1960.
103. Ерёмичев Н.Е. Способы обеспечения договорных обязательств: национально-правовое и международно-правовое регулирование: Дис. ... канд. юрид. наук : –М., 2004.
104. Ємельянова Л.В.Система забезпечення зобов’язань у римському праві //Актуальні проблеми держави і права: Зб. наукових праць. Випуск 13. – Одеса: „Юрид. літ., 2002. –С.77-80.
105. Ємельянова Л.В. Засоби забезпечення виконання зобов’язань у римському праві: Дис.... канд. юрид. наук. – Одеса, 2001.
106. Єсіпова Л.О. Гарантія у цивільному праві: Дис....канд. юрид. наук. – Одеса, 2006.
107. Загальна теорія цивільного права: Підручник: /За заг. ред. О.А. Підопригори, Д.В. Бобрової, О.В. Дзери. –К.: Вища школа, 1992. –454 с.
108. Загорулько О.А. Заклад як речовий спосіб забезпечення виконання зобов'язань: Автореф. дис. ... канд. юрид. наук. –Харків, 1997.
109. Зобов’язальне право: теорія і практика: Навч. посібн. Для студентів юрид. вузів і фак. ун-тів /О.В.Дзера, Н.С.Кузнецова, В.В.Луць та інші. За ред. О.В.Дзери. –К.: Юрінком Інтер, 1998. – 912 с.
110. Йоффе О.С., В.А.Мусин Основы римского гражданского права. –Л.: Изд-во ЛУ, 1974. –155с.
111. Йоффе О.С. Ответственность по советскому гражданскому праву. –Л.: Изд-во ЛГУ, 1955.
112. Йоффе О.С. Обязательственное право. –М.: Юрид. лит., 1975. – 880 с.
113. Йоффе О.С. Развитие цивилистической мысли в СССР. –Л.: 1978. – Ч.ІІ.
114. Камалитдинова Р.А. Развитие доктрины невозможности исполнения обязательства в различных правовых системах // Актуальные проблемы гражданского права: Сборник статей. Вып.4 /Под ред. проф. М.И.Брагинского. –М.: НОРМА, 2002, –С.111-167.
115. Карапетов А.Г. Неустойка как средство защиты прав кредиторов в российском и зарубежном праве. –М.: Статут, 2005. –286 с.
116. Ковалева В. Н. Залог как способ обеспечения банковского кредита в Российской Федерации: Дис. ... канд. юрид. наук . –М., 2002.
117. Кодифікація приватного (цивільного права України /За ред. проф. А.С.Довгерта. –К.: Український центр правничих студій, 2000. –336 с.
118. Комаров А.С. Отвеьственность в коммерческом обороте. –М.: 1999.
119. Комментарий к гражданскому кодексу Украины. Т.П/ Под ред. разработчиков проекта ГК А. Довгерта, Н. Кузнецовой, А. Подопригоры и др. –Х.: ООО «Одиссей», 2005. –1040с.
120. Коновалов А.И. Неустойка в коммерческом обороте: Дис. ... канд. юрид. наук. –СПб., 2003.
121. Константинова В.С. Правовое обеспечение хозяйственных обязательств. / Под ред. В.А.Тархова. – Саратов: 1987.
122. Кофанов Л.Л. Обязательственное право в архаическом Риме: долговой вопрос. –М.: 1994. –240с.
123. Латынцев А.В. Система способов обеспечения исполнения договорных обязательств: Дис. ... канд. юрид. наук. – М., 2002.
124. Латынцев А.В. Обеспечение исполнения договорных обязательств. –М.: Лекс-Книга, 2002.
125. Лідовець Р.А. Змішані договори в цивільному праві України: Автореф. дис.... канд. юрид. наук. – Львів, 2005.
126. Ливий Тит. История Рима от основания города.–М.: Наука, 1989. –Т.1. –562 с.
127. Мавліханова Р.В. Виробничі кооперативи як суб’єкти цивільного права: Дис... канд.. юрид. наук. – Х., 2005. – 216 с.
128. Максимович Н.А. Поручительство как способ обеспечения исполнения обязательства: Дис. ... канд. юрид. наук. –СПб, 2003.
129. Маликова Э. М. Правовое регулирование неустойки на современном этапе: Дис. ... канд. юрид. наук. –Казань, 2001.– 191 с.
130. Маляренко В. Портрет суддів в інтер’єрі суспільства //Урядовий кур’єр. –2005. –№225. –С.10.
131. Мамонов С. Тактика ведения переговоров. –СПб.: Питер, 2002. –160с.
132. Матвієнко Н. Притримання речі як один із способів забезпечення виконання зобов’язань // Юридичний журнал. – 2005. – № 3. – С. 28-30.
133. Медвєдєв Ф.П. Спосіб // Українська радянська енциклопедія. – Том. 10. – Видання друге. – Головна редакція Української д радянської енциклопедії. – К.: 1983. –С.482.
134. Мілаш В.С. Підприємницький (комерційний) договір: поняття та правові особливості. –Полтава: АСМІ. 2004. –148 с.
135. Мейер Д.И. Русское гражданское право. –М.: Статут. 1997. –Ч.2.
136. Мельник В. У міліцейських тенетах – кримінальний улов // Урядовий кур’єр, -2006.- 4.
137. Науково-практичний коментар Цивільного кодексу України / За ред. В.М.Коссака. –К.: Істина, 2004. – 976 с.
138. Науково-практичний коментар Цивільного кодексу України: У 2 т. / За відповід. ред. О.В.Дзери (кер. авт. кол.), Н.С.Кузнєцової, В.В.Луця. –К.: Юрінком Інтер. 2005. – Т.І. – 832 с.
139. Науково-практичний коментар Цивільного кодексу України: У 2 т. / За відповід. ред. О.В.Дзери (кер. авт. кол.), Н.С.Кузнєцової, В.В.Луця. –К.: Юрінком Інтер. 2005. – Т.ІІ. – 1088 с.
140. Новицкий И.Б., Лунц Л.А. Общее учение об обязательстве. –М.: 1950.
141. Носік В.В. Право власності на землю Українського народу: Монографія. – К.: Юрінком Інтер. 2006. – 544с.
142. Орач Є.М., Тищик Б.Й. Основи римського приватного права: Курс лекцій. –К.: Юрінком Інтер, 2000. – С.180–181.
143. Пергамент М.Я. Договорная неустойка и интерес в римском и современном гражданском праве. –Одесса. 1899.
144. Перелік тем дисертаційних досліджень з проблем держави та права (2005). Розглянуті та схвалені відділеннями Академії правових наук України / Упорядники: Петришин О.В., Лук’янов Д.В., Пучковська І.Й. –Х.: Право, 2006.
145. Перетерский И.С. Дигесты Юстиниана: Очерки по истории составления и общая характеристика. –М.: Госюриздат, 1956.
146. Печений О.П. Прострочення виконання договірного зобов’язання: Автореф. дис. ... канд. юрид. наук. –Х., 2002.
147. Підопригора О.А. Римське приватне право: Підручник для студентів юрид. спец. вищих навч. закладів – Вид. 3-є, перероб та доп. –К.: Ін Юре. 2001. – 440 с.
148. Підопригора О.А. Основи римського приватного права: Підручник. – К.: Вища школа, 1995.
149. Победоносцев К. Курс гражданского права. Третья часть. Договоры и обязательства. – СПб. 1890.
150. Подопригора А.А. Основы римского гражданского права: Учеб. пособие для студентов юрид. вузов и факультетов. – 2-е изд., перераб. –К.: Вентури, 1994. – 288с.
151. Покровский И.А. История римского права. –СПб.: Летний Сад. 1998. – С.383.
152. Покровський И.А. История римского права /И.А.Покровский. – Мн.: Харвест, 2002. –528с.
153. Проценко І.О. Класифікація способів забезпечення виконання зобов’язань // Актуальні проблеми цивільного права та процесу: Матеріали науково-практичної конференції, присвяченої пам’яті проф. О.А.Пушкіна, Харків, 21 травня 2005 р. – Х.: НУВС, 2005, –С.189-192.
154. Проценко І.О. Окремі способи забезпечення виконання зобов’язань //Цивільне право України: У 6-ти т. Т.У. Кн.1. Загальні положення зобов’язального права /Р.Б. Шишка, Л.В. Красицька, В.В. Сергієнко, О.І. Смотров, Є.О. Мічурін, О.Р.Шишка; За ред. Р.Б.Шишки. –Х.: Еспада. 2005. –С.97 -121, (Разом з Р.Б.Шишкою).
155. Проценко І.О. Способи забезпечення виконання зобов’язань //Молодь у юридичній науці : Зб. тез Між народ. наук. конф. молодих вчених „Четверті осінні юридичні читання” (21–22 жовтня 2005 р.): У 3-х частинах., Хмельницький: Вид. Хмельницького університету управління та права, 2005. – Ч. ІІ – С.277-279.
156. Проценко І.О. Інтереси при забезпеченні виконання зобов’язання // Охоронюваний законом інтерес у цивільному праві та процесі: Матеріали круглого столу, 16 грудня 2005 р. –Х.: ХНУВС, 2006. – С. 87– 89.
157. Проценко І.О. Забезпечення виконання зобов’язань у римському праві та його бачення на сучасному етапі //Римське право і сучасність: Тези доповідей між нар. науково-метод. конференції (19–20 травня 2006 р.), м. Одеса /Одеська національна юридична академія; Хмельницький університет управління та права / Укл. В.О. Гончаренко, Р.Є. Еннан – Одеса: Фенікс, 2006, -с.135-137.
158. Проценко І.О. Забезпечення виконання зобов’язань у цивільному праві // Актуальні проблеми цивільного права та процесу: Матеріали науково-практ. конференції, присвяченої пам’яті проф. О.А.Пушкіна, Харків, 27 травня 2006 р. –Х.: НУВС, 2006, –С.107-109.
159. Проценко І.О. Ще раз про неустойку в сучасному зобов’язальному праві. // Молодь у юридичній науці: Збірник тез Між нар. наукової конференції молодих учених „П’яті осінні юридичні читання” (27-28 жовтня 2006 року, м. Хмельницький): У 5-ти частинах. – Хмельницький: Видавництво Хмельницького університету управління та права., 2006. – ч. ІІІ. – Підтом 2. – 220 с. – С.88-90.
160. Проценко І.О. Конструкція способів забезпечення виконання зобов’язань у цивільному праві //Вісник Національного університету внутрішніх справ. – 2006. –Вип.33. –С.330-337.
161. Проценко І.О. Сучасні дослідження проблеми забезпечення виконання зобов’язань //Південноукраїнський правничий часопис. 2006. – №1.–С.110-114.
162. Проценко І.О. Оптимізація системи способів забезпечення виконання зобов’язань // Безпека та право. 2006. Т.5. №2, -С. 119-122.
163. Проценко І.О. Оптимізація системи способів забезпечення виконання зобов’язань. //Вісник Запорізького юридичного інституту. – 2006. – №3, – С. 199-206.
164. Проценко І.О. Критерій вибору видів забезпечення виконання зобов’язань // Вісник прокуратури. – № 12 (66). – 2006’12. – С.70–72.
165. Пустомолотов И.И. Средства обеспечения обязательств как формы гражданско-правовой ответственности: Дис. ... канд. юрид. наук. – Тула, 2002.
166. Пучковська І.Й. Застава нерухомості – спосіб забезпечення виконання зобов’язань. Х.; 1995.
167. Райхер В.К.Правовые вопросы договорной дисциплины в СССР. –Л.: Изд-во ЛГУ, 1958.
168. Римское частное право / Под ред. И.А. Перетерского. –М.; Юрид. изд-во Министерства юстиции СССР, 1948. – 583 с.
169. Рогач О. Притримання як спосіб забезпечення виконання зобов’язань //Підприємство, господарство, право. – 2003. - № 12. – С. 32-36.
170. Саватье Теория обязательств: Юридический и экономический очерк. –М.: 1972.
171. Самойленко В.М. Цивільне право України: Навчальний посібник. Частина перша. –Чернігів: Чернігівський ЦНТЕІ, 2006. –503 с.
172. Санфилиппо Чезаре. Курс римского частного права /Пер. с итал. – М.: БЕК, 2000.
173. Сарбаш С.В. Исполнение договорного обязательства. –М.: Статут, 2005. –636 с.
174. Скакун О.Ф. Теория государства и права (энциклопедический курс): Учебник. -Х.: Эспада, 2005. – 840 с.
175. Скворцов В.В. Обеспечительная функция залога: Дис. ... канд. юрид. наук. – М., 2002.
176. Слома М.В. Розвиток інституту забезпечення виконання зобов’язань у цивільному законодавстві // Університетські наукові записки: Часопис Хмельницького університету управління та права. – Випуск 1/2006. – С. 103–107.
177. Сойко Р.П. Банковская гарантия как способ обеспечения исполнения обязательств по кредитному договору: Дис.... канд. юрид. наук. – М., 2004.
178. Спасибо-Фатєєва І. Порука і гарантія як способи забезпечення зобов’язань //Підприємництво, господарство і право. –2002. – №3. –С.21–15.
179. Справа №2-730/2004 //Архів Євпаторійського міського суду АР Крим.
180. Справа 4-2633-2005/Архів Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської обл.
181. Справа 3- 4578/2006 УВС м. Києва.
182. Справа №2-236/2003 //Архів Червоноградського міського суду Львівської області.
183. Справа 4-735-2005/Архів Васильківської районної прокуратури Київської обл.
184. Справа 4-257-2005/Архів Васильківської районної прокуратури Київської обл.
185. Справа №2-2416/2002 //Архів Дніпродзержинського міського суду Дніпропетровської області.
186. Трепицин И.Н. Гражданское право губерний Царства Поль
- Стоимость доставки:
- 150.00 грн