Каталог / ЮРИДИЧЕСКИЕ НАУКИ / Гражданское право; предпринимательское право; семейное право
скачать файл: ![](/design/img/wordl.gif)
- Название:
- ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ УЧАСТІ ІНОЗЕМНИХ ЮРИДИЧНИХ ОСІБ У ЦИВІЛЬНИХ ПРАВОВІДНОСИНАХ (ПОРІВНЯЛЬНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ)
- ВУЗ:
- КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ імені ТАРАСА ШЕВЧЕНКА
- Краткое описание:
- ЗМІСТ
ВСТУП 4
РОЗДІЛ 1 ЦИВІЛЬНА ПРАВОСУБ’ЄКТНІСТЬ ІНОЗЕМНИХ ЮРИДИЧНИХ ОСІБ
15
1.1. Загальна характеристика іноземних юридичних осіб як учасників цивільних правовідносин 15
1.2. Поняття та обсяг цивільної правосуб’єктності іноземних юридичних осіб 23
1.3. Джерела правового регулювання іноземних юридичних осіб 48
Висновок до розділу 1
69
РОЗДІЛ 2
ФОРМИ УЧАСТІ ІНОЗЕМНИХ ЮРИДИЧНИХ ОСІБ У ЦИВІЛЬНИХ ПРАВОВІДНОСИНАХ
73
2.1. Особливості участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах у формі створення юридичних осіб та їх відокремлених підрозділів 74
2.1.1. Правове положення підприємств повністю або частково створених (придбаних) іноземними юридичними особами 77
2.1.2. Правове положення філій, представництв 121
2.2. Особливості участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах без створення нових юридичних осіб 125
2.2.1. Договір про спільну інвестиційну діяльність 126
2.2.2. Концесійний договір 129
Висновок до розділу 2
136
РОЗДІЛ 3
ЗАХИСТ ПРАВ І ЗАКОННИХ ІНТЕРЕСІВ ІНОЗЕМНИХ ЮРИДИЧНИХ ОСІБ
141
3.1. Особливості захисту прав та законних інтересів іноземних юридичних осіб у національних юрисдикційних органах та юрисдикційних органах третіх країн 141
3.2. Особливості захисту прав та законних інтересів іноземних юридичних осіб у спеціалізованих міжнародних установах 151
3.3. Визнання та виконання рішень іноземних арбітражів 172
Висновок до розділу 3
178
ВИСНОВКИ 180
СПИСОК
ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
193
ВСТУП
Актуальність теми дисертаційного дослідження. Протягом останніх десятиліть у розвитку світової економіки домінують процеси поглиблення інтернаціоналізації та глобалізації господарського розвитку, що зумовлює зміну обсягів і характеру руху факторів і результатів виробництва, а також процеси гармонізації правового регулювання суспільних відносин та зближення правових систем. За таких умов підприємницька діяльність юридичних осіб не обмежується територією однієї держави, а кількість юридичних осіб - суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності постійно збільшується.
Світовий досвід свідчить про те, що країни з перехідною економікою не здатні вийти з економічної кризи без залучення та ефективного використання іноземних інвестицій, які здійснюються прямо чи опосередковано корпоративними структурами. Такі структури не тільки забезпечують доступ до сучасних технологій, моделей корпоративного управління та ведення бізнесу, але й динамізують ринки товарів і послуг та формують конкурентне середовище. Окрім того, вони підтримують національного товаровиробника, оскільки надають початковий капітал для ведення спільної діяльності з українськими партнерами.
У зв’язку з розбудовою в Україні ринкової економіки завдання законодавця та юридичної науки полягає у формуванні правової основи для ефективного використання потенціалу іноземних компаній. Перевага України полягає в тому, що вона має всі умови для створення власної моделі правового регулювання відносин з іноземним елементом, оскільки в неї є об’єктивна можливість уникнути типових помилок, запозичити позитивний світовий досвід у сфері регулювання відносин за участю іноземних компаній, пристосовуючи його до особливостей національних економічної, правової, політичної та інших сфер суспільного життя. Тому, дослідження законодавства, правозастосовчої практики та наукових напрацювань провідних постіндустріальних країн, а також міжнародних інституцій, у сфері правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах має велике значення.
Вихід України на міжнародний рівень як суверенної держави привернув до неї увагу корпоративних структур, що акумулюють значні фінансові ресурси, а отже мають потенціал для інвестування цих коштів в українську економіку. Однак, нестабільність національного законодавства, яке могло би гарантувати захист іноземного капіталу, не дозволяє таким структурам розгорнути повною мірою діяльність на території України. На відміну від таких великих та відомих у світі структур, єдиною метою невеликих іноземних компаній при інвестуванні в українську економіку переважно є швидке збагачення, що не сприяє економічному розвитку держави. Недосконалість законодавчої бази не лише позбавляє Україну можливості залучити до своєї економіки якісний іноземний капітал, але також сприяє переходу "в тінь" українських підприємницьких структур. Унаслідок цього українські компанії мають менше можливостей співпрацювати з іноземними компаніями та брати участь у подальшому розвитку міжнародного співробітництва на рівні юридичних осіб.
Враховуючи нестабільність нормативно-правової бази України та недостатність регламентації відносин "з іноземним елементом", нагальною є потреба вироблення основних теоретичних положень, визначення практичних проблем та розроблення рекомендацій по вдосконаленню національного законодавства в сфері правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах.
Окрім того, у вітчизняній юридичній науці майже не приділяється увага дослідженню іноземного законодавства, яке регламентує участь іноземних компаній у цивільних правовідносинах. З іншого боку, постійно зростає зацікавленість українських підприємств у поширенні своєї діяльності за межі України, де вони розглядаються як іноземні юридичні особи з точки зору іноземного права. Отже, актуальність дослідження проблеми правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах у порівняльно-правовому контексті не викликає сумнівів.
Ступінь дослідженості теми дисертації. У вітчизняній юридичній науці не проводилося всебічне порівняльно-правове дослідження особливостей правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах. Хоча окремі форми участі (наприклад, акціонерні товариства, постійні представництва, дочірні підприємства нерезидентів, договори про спільну діяльність, концесійні договори тощо) були предметом досліджень та обговорювалися в ряді наукових та науково-популярних публікацій, загалом можна констатувати відсутність достатньої уваги української юридичної науки до всебічного порівняльно-правового висвітлення цієї теми.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Тематика дисертації є складовою науково-дослідної роботи кафедри цивільного права юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка, зокрема в зв’язку з розробкою теми "Формування механізму реалізації і захисту прав та свобод громадян в Україні” № 01БФ042-01.
Об’єктом дисертаційної роботи є нормативно-правові акти України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади, що регламентують участь іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах, а також практика їх застосування.
Предметом дисертаційного дослідження є цивільно-правові відносини, що складаються за участю іноземних юридичних осіб.
Мета і завдання дослідження. Метою дисертаційної роботи є аналіз особливостей правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах за законодавством України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади, а також способів захисту прав і законних інтересів іноземних компаній, а також наведення теоретико-методологічної аргументації та вироблення науково обґрунтованих пропозицій щодо подальшого вдосконалення та уніфікації національного законодавства в цій сфері.
Зазначена мета зумовлює вирішення наступних головних завдань: (1) уточнення основних понять і категорій цивільного та міжнародного приватного права, що використовуються в сфері правового регулювання участі іноземних компаній у цивільних правовідносинах; (2) здійснення порівняльно-правового аналізу особливостей правової регламентації участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах відповідно до законодавства України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади; (3) визначення поняття та обсягу цивільної правосуб’єктності іноземних юридичних осіб на підставі аналізу законодавства досліджуваних країн; (4) визначення поняття та дослідження правового механізму переведення юридичними особами свого доміцилію до інших країн та вироблення рекомендацій по запровадженню відповідного інституту в Україні; (5) визначення особливостей та сутності організаційно-правових форм участі іноземних корпоративних інвесторів у цивільних правовідносинах в Україні, Російській Федерації, ФРН, Франції, США та Канаді; (6) дослідження способів захисту прав і законних інтересів іноземних юридичних осіб у національних юрисдикційних органах та юрисдикційних органах третіх країн, а також у спеціалізованих міжнародних установах; (7) розробка практичних рекомендацій стосовно вдосконалення законодавства України в сфері правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах.
Методологічна та теоретична основа дослідження. Методологічною основою дисертаційного дослідження є діалектичний метод пізнання суспільних відносин, явищ та процесів із системно-структурним підходом до вивчення матеріалу, поєднаний із синтезом та системним аналізом правових понять і категорій та іншими методами наукового дослідження, а також порівняльно-правовий, формально-логічний, ретроспективний та інші інструменти наукового аналізу.
Зокрема, діалектичний метод використовується для аналізу становлення законодавства, що регламентує участь іноземних компаній у цивільно-правових відносинах. Аналіз законодавства та правозастосовчої практики інших держав у сфері регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах здійснюється за допомогою порівняльно-правового методу. Такі методи наукового дослідження як синтез та системний аналіз застосовуються з метою уніфікації правових понять та категорій, що використовуються в досліджуваних країнах, а також для визначення сучасних тенденцій у розвитку законодавства провідних країн у сфері регулювання участі іноземних компаній у цивільних правовідносинах, а також для формулювання пропозицій із імплементації певних положень у законодавство України.
Теоретичною основою дослідження та зроблених у дисертації висновків послужили роботи вітчизняних та російських науковців, зокрема Л.П. Ануфрієвої, А.В. Асоскова, М.М. Богуславського, В.І. Борисової, В.Г. Варнавського, М.І. Данилькевича, О.В. Дзери, Г.К. Дмитрієвої, А.С. Довгерта, І.М. Завійського, Д.В. Задихайла, В.В. Залеського, В.П. Звєкова, О.С. Іоффе, В.І. Кисіля, А.А. Конопляника, В.М. Коссака, Н.С. Кузнєцової, М.І. Кулагіна, Л.А. Лунца, В.В. Луця, О.Л. Маковського , Б.К. Малишева, О.Ю. Мельника, О.О. Мережка, А.В. Міцкевича, І.А. Покровського, М.К. Сулейменова, М.Ю. Тихомирова, Г.С. Фединяк, Є.О. Харитонова, О.В. Щербини та інших дослідників. У процесі роботи використовувалися наукові та аналітичні праці зарубіжних авторів: А. Андерсена, Ф. Арчібальда, У. Батлера, К. Беглі, Б. Бекера, Д. Бенерта, Ф. Бускета, Р. Віталя, А. Вьєндьє, Ш. Вільєр, Гіллена М., Р. Давіда, Д. Детьєна, М. Іссада, К. Катшоу, В. Кнаппа, У. Колвенбаха, Ф. Лефебра, М. Літки, Дж. Макінтоша, Р. Манна, А. Морлок, Х. Фарія, Ф. Опшина, Л. Раапе, К. Реддена, К. Роберта, Б. Треммпла, Д. Уолласа, Б. Чеффінза, Г. Чізмена та інших авторів.
Нормативною базою дисертаційного дослідження є цивільні, торгові (в країнах з дуалістичною системою приватного права) та цивільно-процесуальні кодекси досліджуваних країн, закони України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади про господарські (комерційні, підприємницькі) товариства та про інвестиційну діяльність, а також міжнародно-правові документи, зокрема Уніфікований закон ЮНСІТРАЛ про міжнародний комерційний арбітраж, Нью-Йоркська Конвенція про визнання та приведення у виконання іноземних арбітражних рішень, Конвенція про вирішення інвестиційних спорів між державами та громадянами інших держав, Римська Конвенція про право, що застосовується до договірних зобов’язань, Європейська Конвенція про зовнішньоторговельний арбітраж та інші акти.
У дисертаційній роботі використані матеріали узагальнень судової практики, зокрема матеріали Верховного суду США, Апеляційного суду Британської Колумбії, Європейського суду, Міжнародного центру з вирішення інвестиційних спорів, Міжнародного арбітражного суду при Міжнародній торговій палаті та інших спеціалізованих міжнародних установ.
Наукова новизна одержаних результатів полягає в тому, що дана дисертаційна робота є одним із перших в Україні порівняльно-правових досліджень участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах, здійснених на підставі аналізу законодавства України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США, Канади та практики його застосування.
Наукова новизна результатів, одержаних в процесі роботи над дисертацією, конкретизується в наступних основних теоретичних положеннях:
1. На сучасному етапі реформування приватного права України з метою уніфікації підходів до визначення правових понять та категорій пропонується використовувати тільки поняття “особистий закон (статут)” для визначення правового статусу юридичної особи.
2. У роботі детально аналізується інститут перенесення доміцилію юридичної особи, який автором визначається як переведення компанії за межі юрисдикції, відповідно до законодавства якої вона набула статусу юридичної особи, без необхідності її ліквідації в цій юрисдикції.
3. Можливість перенесення компанією свого доміцилію закордон є додатковим стимулом для іноземних юридичних осіб при інвестуванні в країни з нестабільною економічною, політичною та правовою системами. Отже, з метою заохочення іноземного інвестування пропонується запровадити в Україні інститут перенесення доміцилію юридичної особи. Оптимальним варіантом є законодавче закріплення права переносити доміцилій як з України, так і до неї, при цьому порядок, умови та термін такого перенесення повинні бути чітко регламентовані законодавцем.
4. При запровадженні в Україні інституту перенесення доміцилію юридичної особи доцільно запозичити таку правову модель, згідно з якою "переведена" компанія буде вважатися суб’єктом права одночасно двох юрисдикцій: право попередньої юрисдикції регулюватиме всі питання, пов’язані з правовим статусом юридичної особи, а всі аспекти фінансово-господарської діяльності “переведеної” компанії в новій юрисдикції входитимуть до сфери правового регулювання цієї нової юрисдикції.
5. На підставі порівняльно-правового аналізу законодавства досліджуваних країн сформульовано визначення дочірньої компанії, відповідно до якого дочірньою компанією визнається юридична особа, контроль за управлінням та діяльністю якої здійснюється іншою (материнською) юридичною особою в силу володіння нею більшістю голосів у дочірній компанії або згідно з укладеним між ними договором про підпорядкування.
6. Враховуючи фактичну залежність дочірньої компанії від материнської, обґрунтовується доцільність запровадження солідарної відповідальності материнської компанії з дочірньою за угодами, укладеними останньою з метою виконання обов’язкових для неї вказівок материнської компанії, та субсидіарну відповідальність головної компанії за боргами дочірньої у випадку її банкрутства з вини материнської компанії.
7. З метою захисту інтересів акціонерів та кредиторів акціонерного товариства члени його виконавчого органу повинні нести солідарну відповідальність за шкоду, спричинену товариству, якщо така шкода виникла внаслідок рішення виконавчого органу, та вони проголосували за прийняття такого рішення.
8. Виходячи з основного призначення статуту як документу, який юридично індивідуалізує господарське товариство як суб’єкта права, самостійного та конкретно визначеного учасника цивільного обороту, випливає відкритий, публічний характер статуту. У зв’язку з цим обґрунтовується доцільність надання третім особам права звернення до відповідного органу державної реєстрації для ознайомлення зі змістом статутів господарських товариств.
9. Світова практика свідчить про поширення на сучасному етапі альтернативного (позасудового) вирішення спорів, що пояснюється рядом причин, які висвітлено в дисертаційний роботі. У зв’язку з цим наводяться додаткові аргументи на користь дослідження та розвитку в Україні міжнародного комерційного арбітражу та інших альтернативних засобів вирішення спорів.
Наукову новизну дослідження також складають сформульовані та теоретично обґрунтовані рекомендації з удосконалення законодавства України в сфері правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах. Оскільки в Україні іноземні юридичні особи функціонують переважно у формі господарського (підприємницького) товариства, в дисертаційній роботі сформульовані пропозиції з удосконалення законодавства про юридичні особи в цілому та господарських (підприємницьких) товариств зокрема, а саме:
1. Обґрунтовується необхідність внесення до спеціального закону, який регулює статус підприємницького товариства, положення, яке би передбачило обов’язок голови виконавчого органу акціонерного товариства та товариства з обмеженою відповідальністю в будь-який час надавати на вимогу кожного акціонера (учасника) засвідчені копії річних фінансових звітів, а також актів перевірок будь-яких державних органів, висновків ревізійної комісії та аудитора товариства за останні три роки, а також будь-яких протоколів зборів вищого органу управління товариства.
2. Пропонується виключити із Закону України "Про господарські товариства" 1991 р. ст. 64, яка передбачає можливість виключення учасника з товариства з обмеженою відповідальністю.
3. Пропонується внести зміни до ст. 148 Цивільного кодексу України, що полягають у наданні учасникам товариства з обмеженою відповідальністю права встановлення в установчому договорі заборони на вихід учасника з товариства протягом визначеного учасниками строку.
4. Обґрунтовується пропозиція доповнити ст. 61 Закону України „Про господарські товариства” 1991 р. положенням такого змісту: „Неналежно скликані збори учасників визнаються дійсними у випадку присутності на них всіх учасників”.
5. Вказується на доцільність надання акціонерам (учасникам) акціонерного товариства та товариства з обмеженою відповідальністю можливості обирати альтернативну структуру управління товариством, а саме передавати функції виконавчого органу управляючому (яким може бути юридична особа).
Теоретичне та практичне значення результатів дисертаційного дослідження полягає в тому, що матеріали дослідження одержані в процесі всебічного порівняльно-правового аналізу регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах на підставі досвіду провідних країн цивільного та загального права, а також окреслюють перспективи розвитку вітчизняної юридичної науки в цій сфері.
З метою уніфікації українського законодавства з міжнародними правовими актами та його гармонізації з провідними світовими тенденціями в сфері регулювання участі іноземних компаній у цивільних правовідносинах, сформульовані в дисертації висновки та пропозиції можуть використовуватися для вдосконалення чинного законодавства України та при розробці нових нормативно-правових актів у цій галузі.
Результати дисертаційного дослідження можуть слугувати матеріалом для подальшої науково-дослідної роботи та використовуватися в навчальному процесі, зокрема при підготовці підручників, навчальних посібників для студентів юридичних вузів та факультетів.
Особистий внесок здобувача. Дисертація є самостійною, завершеною науковою роботою, одним із перших в Україні порівняльно-правових досліджень регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах, здійсненим на підставі аналізу законодавства, правової доктрини та правозастосовчої практики США, Франції, ФРН, Канади, України та Російської Федерації, виконаним на монографічному рівні. В роботі сформульовано теоретичні положення, висновки, рекомендації, що одержані автором в результаті ґрунтовного аналізу наукових та нормативно-правових джерел, а також детального ознайомлення з діяльністю підприємств із іноземними інвестиціями в Україні.
Апробація результатів дисертації. Основні положення дисертації були апробовані на наукових конференціях, зокрема 12 квітня 2002 року на науково-практичній конференції студентів та аспірантів юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (доповідь на тему "Переведення доміцилію юридичних осіб"), у квітні 2002 року на Всеукраїнській науково-практичній конференції “Актуальні проблеми цивільного права та практики його застосування у сучасний період” (доповідь на тему "Поняття та обсяги цивільної правосуб’єктності іноземних юридичних осіб за законодавством України"), у листопаді 2002 року на Перших Всеукраїнських юридичних читаннях студентів і аспірантів (доповідь на тему "Правове положення товариства з обмеженою відповідальністю за законодавством України, Франції та ФРН (порівняльно-правові аспекти)"), у квітні 2003 року на науково-практичній конференції студентів та аспірантів юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (доповідь на тему "Міжнародний комерційний арбітраж як альтернативний засіб захисту прав та законних інтересів іноземних юридичних осіб (порівняльно-правові аспекти)").
Окремі положення дисертації обговорювалися також на навчальних семінарах “Виконання судових рішень” та “Правове регулювання надання фінансових послуг. Інвестиційна діяльність”, які проводилися відповідно у січні та лютому 2002 року Центром комерційного права, а також на семінарі “Економічні та юридичні аспекти створення та діяльності дочірніх підприємств”, який проводився у лютому 2003 року Міжнародною фінансовою корпорацією.
Публікації. Основні теоретичні положення дисертаційного дослідження викладені дисертантом у шести наукових публікаціях, у тому числі в п’яти наукових статтях і в тезах доповіді на науковій конференції:
1. Хєда С.М. Переведення доміцилію юридичної особи в кризових ситуаціях.// Науковий вісник Чернівецького університету. – 2001. - Випуск 103. Правознавство. – С. 32-36.
2. Хєда С.М. Правове становище дочірніх підприємств.// Підприємництво, господарство і право. – 2003. - № 4. – С. 65-67.
3. Хєда С.М. Особливості правового становища представництв іноземних компаній в Україні.// Підприємництво, господарство і право. – 2003. - № 5. – С. 37-39.
4. Хєда С.М. Особливості правового положення товариства з обмеженою відповідальністю (порівняльно-правові аспекти).// Підприємництво, господарство і право. – 2003. - № 9. – С. 51-53.
5. Kheda, Svitlana. Foreign Corporate Investing to Ukraine.// UABA Times. The Newsletter of the Ukrainian American Bar Association. - Spring, 2001. - P. 2-4.
6. Хєда С.М. Поняття та обсяг цивільної правосуб’єктності іноземних юридичних осіб за законодавством України.// Вісник Хмельницького інституту регіонального управління та права. – 2002. - № 2. – С. 48-50.
Структура дисертації обумовлена метою та характером завдань дослідження. Відповідно до них дисертація складається зі вступу, трьох розділів, восьми підрозділів, висновків та списку використаних джерел. Загальний обсяг дисертації становить 215 сторінок, у тому числі 23 сторінки - список використаних джерел із 253 найменувань, більше ніж 140 з яких є іноземними джерелами мовою оригіналу.
- Список литературы:
- ВИСНОВКИ
Нестабільність нормативно-правової бази України, недостатність регламентації відносин "з іноземним елементом" спонукали дисертанта дослідити особливості правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах на прикладі доктрини, законодавства та практики Франції, ФРН, США, Канади та Російської Федерації та, використовуючи позитивний досвід зазначених країн і адаптуючи його до національних особливостей, зробити спробу виробити основні теоретичні положення, визначити практичні проблеми та розробити рекомендації по вдосконаленню національного законодавства в сфері регламентації участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах.
Актуальність досліджуваної проблеми посилюється тим, що у вітчизняній юридичній науці донині не було здійснено всебічне порівняльно-правове дослідження особливостей правового положення іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах.
Методологічною основою дисертаційного дослідження є діалектичний метод пізнання суспільних відносин, явищ та процесів із системно-структурним підходом до вивчення матеріалу, поєднаний із синтезом та системним аналізом правових понять і категорій та іншими методами наукового дослідження, а також порівняльно-правовий, формально-логічний, ретроспективний та інші інструменти наукового аналізу.
Зокрема, діалектичний метод використовується для аналізу становлення законодавства, що регламентує участь іноземних компаній у цивільно-правових відносинах. Аналіз законодавства та правозастосовчої практики інших держав у сфері регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах здійснюється за допомогою порівняльно-правового методу. Такі методи наукового дослідження як синтез та системний аналіз застосовуються з метою уніфікації правових понять та категорій, що використовуються в досліджуваних країнах, а також для визначення сучасних тенденцій у розвитку законодавства провідних країн у сфері регулювання участі іноземних компаній у цивільних правовідносинах, а також для формулювання пропозицій із імплементації певних положень у законодавство України.
Метою дисертаційної роботи є аналіз особливостей правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах за законодавством України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади та способів захисту прав і законних інтересів іноземних компаній, а також наведення теоретико-методологічної аргументації та вироблення науково обґрунтованих пропозицій щодо подальшого вдосконалення та уніфікації національного законодавства в цій сфері.
Зазначена мета зумовлює вирішення наступних головних завдань: (1) уточнення основних понять і категорій цивільного та міжнародного приватного права, що використовуються в сфері правового регулювання участі іноземних компаній у цивільних правовідносинах; (2) здійснення порівняльно-правового аналізу особливостей правової регламентації участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах відповідно до законодавства України, Російської Федерації, ФРН, Франції, США та Канади; (3) визначення поняття та обсягу цивільної правосуб’єктності іноземних юридичних осіб на підставі аналізу законодавства досліджуваних країн; (4) визначення поняття та дослідження правового механізму переведення юридичними особами свого доміцилію до інших країн та вироблення рекомендацій по запровадженню відповідного інституту в Україні; (5) визначення особливостей та сутності організаційно-правових форм участі іноземних корпоративних інвесторів у цивільних правовідносинах в Україні, Російській Федерації, ФРН, Франції, США та Канаді; (6) дослідження способів захисту прав і законних інтересів іноземних юридичних осіб у національних юрисдикційних органах та юрисдикційних органах третіх країн, а також у спеціалізованих міжнародних установах; (7) розробка практичних рекомендацій стосовно вдосконалення законодавства України в сфері правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільних правовідносинах.
Вирішення зазначених завдань в процесі роботи над дисертацією дозволило сформулювати наступні висновки:
1. У сучасних цивільно-правових кодифікаціях, як правило, не наводиться чітке визначення поняття "юридична особа". Цивільне законодавство багатьох західних держав воліє взагалі не давати визначення юридичної особи. Незважаючи на таку невизначеність, аналіз положень іноземного законодавства, судової практики та теоретичних досліджень дозволяє виявити наступні загальні ознаки, які досить повно характеризують юридичну особу як суб’єкта права: (1) незалежність існування юридичної особи від складу її учасників; (2) наявність самостійної волі, яка не співпадає з волею її окремих учасників; (3) наявність майна, відокремленого від майна учасників юридичної особи; (4) самостійна відповідальність юридичної особи за своїми зобов’язаннями в межах належного їй майна; (5) можливість від свого імені укладати угоди в межах, дозволених законом; (6) право бути позивачем та відповідачем в юрисдикційних органах.
Основним фактором для уточнення цивільно-правового статусу іноземних юридичних осіб у міжнародному приватному праві є та обставина, що на них впливають принаймні дві регулюючі системи - система національного права держави, відповідно до права якої така юридична особа створена, та держави, на території якої вона здійснює чи планує здійснювати діяльність (територіальний закон). При цьому в ряді випадків особливе значення можуть мати також і норми відповідних двосторонніх і багатосторонніх угод, у яких беруть участь зазначені держави.
Протягом багатьох століть у світі виробилися певні організаційно-правові форми, назви яких можуть змінюватися залежно від країни, однак правова сутність кожної з таких форм, незалежно від назви у певній країні, приблизно однакова, хоча єдиної класифікації, безумовно, не існує. Найбільш поширеним є поділ юридичних осіб залежно від характеру об’єднання (осіб або капіталів) та від ступеню відповідальності учасників за зобов’язаннями юридичної особи (всім своїм майном чи виключно в межах внесеного вкладу).
2. У історії правової думки поняття та обсяг цивільної правосуб’єктності юридичної особи досліджувалися досить повільно та навіть складніше, ніж, власне, саме поняття юридичної особи.
Для правосуб’єктності юридичної особи характерним є те, що категорії правоздатності та дієздатності в неї співпадають, тому в законодавстві та на практиці досить часто вживається термін “правоздатність”, коли йдеться про цивільну правосуб’єктність юридичної особи.
Слід зазначити, що сучасне цивільне право країн Заходу, по суті, відмовилося від принципу спеціальної правоздатності юридичної особи. Тенденція до розширення обсягу її правоздатності спостерігалася вже з кінця ХІХ століття. Однак ця тенденція в силу особливостей історичного розвитку окремих країн не отримала в законодавстві однакового закріплення. Недобросовісність контрагента довести надзвичайно складно, оскільки самі по собі реєстрація компанії та оприлюднення статуту не є доказом того, що контрагент знав чи повинен був знати про мету діяльності компанії, з якою він вступає в договірні відносини. В Україні ж статути не є документами, до яких мають доступ треті особи, тому не існує законної можливості пересвідчитися в тому, чи не буде підписана угода виходити за межі статутної мети та предмета діяльності контрагента, а отже потенційно визнана недійсною.
Окрім того, компанії мають безліч способів легалізації зміни, розширення предмету своєї діяльності. Нерідко цілі компанії сформульовані в установчих документах настільки невиразно, абстрактно, що під них можна підвести практично будь-яку діяльність. Іноді статути після переліку тих операцій, якими планує займатися товариство, містять застереження: "Компанія здійснює також будь-які інші операції, які можуть обґрунтовано сприяти досягненню зазначених вище цілей". Нарешті, великі корпорації завжди можуть заснувати дочірню компанію в галузі господарства, яка їх цікавить, або приєднати до себе вже існуюче в даній галузі товариство.
Зазначені проблеми призвели до кризи доктрини ultra vires в країнах англосаксонського права, а згодом і інших розвинутих країн. Враховуючи вищевикладені міркування доцільно відмовитися від концепції спеціальної правоздатності юридичної особи.
Розглядаючи підходи доктрини до визначення правового статусу іноземної юридичної особи проаналізовано співвідношення категорій “національність” та “особистий закон (статут)”, в наслідок чого зроблено висновок про те, що на сучасному етапі реформування приватного права України з метою уніфікації підходів до визначення правових понять та категорій пропонується використовувати тільки поняття “особистий закон (статут)” для визначення правового статусу юридичної особи.
В світовій практиці існує декілька основних критеріїв, які дозволяють визначити особистий закон юридичної особи: (1) за місцем створення (доктрина інкорпорації), (2) за місцем знаходження її адміністративного центру (доктрина осілості), (3) за місцем її основної діяльності (доктрина центру експлуатації).
3. Окрім того, детально аналізується інститут перенесення доміцилію юридичної особи, який автором визначається як переведення компанії за межі юрисдикції, відповідно до законодавства якої вона набула статусу юридичної особи, без необхідності її ліквідації в цій юрисдикції.
Можливість перенесення компанією свого доміцилію закордон є додатковим стимулом для іноземних компаній при інвестуванні в країни з нестабільною економічною, політичною та правовою системами. Отже, з метою заохочення іноземного інвестування пропонується запровадити в Україні інститут перенесення доміцилію юридичної особи.
Дисертант приходить до висновку про те, що перенесення доміцилію може мати місце лише за наявності двох передумов: (1) законодавство попередньої юрисдикції передбачає або (в деяких випадках) прямо не забороняє можливість такого перенесення без необхідності попередньої лiквiдацiї юридичної особи; (2) законодавство нової юрисдикції повинне визнавати збереження прав "переведеної" юридичної особи та продовження застосування до питань, пов’язаних з правовим статусом компанії, права попередньої юрисдикції, включаючи вимогу, щоби суди приймаючої держави визнавали "переведену" компанію юридичною особою, а повноваження її посадових осіб визнавалися в новій юрисдикції. Отже, при запровадженні інституту перенесення доміцилію юридичної особи в національному праві, оптимальним варіантом є законодавче закріплення права переносити доміцилій як з України, так і до неї, при цьому порядок, умови та термін такого перенесення повинні бути чітко регламентовані законодавцем.
При запровадженні в Україні інституту перенесення доміцилію юридичної особи доцільно запозичити таку правову модель, згідно з якою "переведена" компанія буде вважатися суб’єктом права одночасно двох юрисдикцій: право попередньої юрисдикції регулюватиме всі питання, пов’язані з правовим статусом юридичної особи, а всі аспекти фінансово-господарської діяльності “переведеної” компанії в новій юрисдикції входитимуть до сфери правового регулювання цієї нової юрисдикції.
4. Аналіз джерел правового регулювання участі іноземних юридичних осіб у цивільний правовідносинах у досліджуваних країнах дає підстави зробити загальний висновок про те, що дотримання тією чи іншою державою певної правової традиції (загального права чи статутного права) опосередковано залежить від того, яку роль відіграє держава в регулюванні економічних відносин. Так, чим активніше втручання держави, тим більшою є роль закону, а чим менше таке втручання, тим більшою є роль прецеденту. Дійсно, Канада, США та більшість інших країн загального права завжди відрізнялися дерегульованістю економічних відносин, в цих країнах культивувалася ідея вільного ринку. Цим цілям якнайбільше відповідає теорія загального права, адже суддя швидше, ніж закон, може реагувати на зміни в економічному житті та враховувати різноманітні фактори при вирішенні конкретного спору. Країни ж цивільного права завжди відрізнялися великим ступенем державного регулювання економіки (Франція, Україна, Російська Федерація, ФРН), тому роль закону тут природно була більшою. Слід однак зауважити, що в країнах цих двох сімей права час від часу відбувається зміщення акценту в бік закону чи прецеденту як джерел права, залежно від конкретної економічної ситуації. Незважаючи на це, можна з упевненістю сказати, що там, де зростає роль закону, держава почала більше втручатися в економічне життя країни та навпаки.
На нашу думку, тенденція до надання нормативного значення типовим договорам (договорам приєднання), які розробляються великими компаніями, пануючими на ринку відповідного товару чи послуги, є негативною, адже в такому випадку великі компанії користуються принципом свободи договору в односторонньому порядку, а їхні контрагенти змушені беззастережно приєднуватися до них. Якщо ж типові договори затверджуються нормативно-правовими актами, містять істотні умови договору, тобто в принципі виконують роль нормативно-правового акту, їх використання можна припустити. Справа в тому, що такі договори не обмежують принцип свободи договору (а якщо і обмежують, то на рівні закону). Отже, надання нормативного характеру типовим договорам, затвердженим нормативно-правовими актами, буде лише легалізацією їх фактичної ролі.
Фактичне визнання судової практики як джерела права в країнах континентального права та процес, що одночасно з ним відбувається, зміна ролі прецедентів, послаблення принципу обов’язковості прецеденту в країнах загального права, призводять до взаємного зближення цих двох пануючих західних правових систем.
5. Аналіз законодавства, судової практики та юридичної літератури досліджуваних країн дозволяє зробити загальний висновок про те, що найпопулярнішою серед іноземних інвесторів формою участі в цивільних правовідносинах є акціонерне товариство (корпорація). В країнах континентального права товариству з обмеженою відповідальністю також часто надається перевага, а в США та Канаді поширеною формою залишаються партнерства.
Досліджуючи форми участі іноземних інвесторів у цивільний правовідносинах в різних країнах, зробили певні висновки та розробили наступні рекомендації по удосконаленню законодавства України.
По-перше, на підставі порівняльно-правового аналізу національного та зарубіжного законодавства пропонується визначити дочірню компанію як юридичну особу, контроль за управлінням та діяльністю якої здійснюється іншою (материнською) юридичною особою в силу володіння нею більшістю голосів у дочірній компанії або згідно з укладеним між ними договором про підпорядкування.
Враховуючи фактичну залежність дочірньої компанії від материнської, робиться висновок про доцільність запровадження солідарної відповідальності материнської компанії з дочірньою за угодами, укладеними останньою з метою виконання обов’язкових для неї вказівок материнської компанії, та субсидіарну відповідальність головної компанії за боргами дочірньої у випадку її банкрутства з вини материнської компанії.
Слід також звернути увагу на те, що законодавство більшості розвинутих не розглядає дочірнє підприємство як окрему організаційно-правову форму. Оскільки дочірні підприємства відрізняються від інших компаній своєю фактичною залежністю від головної компанії при збереженні юридичної незалежності, законодавець підкреслив їх особливе положення. Отже, дочірні підприємства можуть створюватися в будь-якій організаційно-правовій формі, передбаченій відповідним законодавством. Цю особливість дочірніх компаній слід також враховувати при розробці та удосконаленні національного законодавства.
6. На нашу думку, для уникнення потенційних проблем, які можуть виникати між товариством та його кредиторами через укладення його керівництвом угод, на укладення яких посадові особи товариства, відповідно до статуту, не мали повноважень, слід надати третім особам доступ до статутів шляхом збереження їх завірених копій в органах державної реєстрації. Це захистило би кредиторів товариства, оскільки угода, укладена від імені товариства особою не уповноваженою на її укладення або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки для товариства лише в разі подальшого схвалення такої угоди товариством (ст. 63 Старого ЦКУ, ст. 241 Чинного ЦКУ).
Окрім того, до Закону про господарські товариства слід внести положення, яке би передбачило обов’язок голови виконавчого органу АТ та ТОВ у будь-який час надавати на вимогу кожного акціонера (учасника) засвідчені копії річних фінансових звітів, а також актів перевірок будь-яких державних органів, висновків ревізійної комісії та аудитора товариства за останні три роки, а також будь-яких протоколів зборів вищого органу управління товариства.
Автор вказує на доцільність надання учасникам товариства з обмеженою відповідальністю права передбачати в установчому договорі можливість заборони на вихід учасника з товариства. При цьому, учасники можуть визначити строк дії такої заборони, або ввести її на весь час дії установчого договору, а також в будь-який час скасувати таку заборону.
Ст. 64 Закону про господарські товариства передбачає можливість виключити учасника з товариства з обмеженою відповідальністю. Право на виключення учасника має суперечливу природу та невідоме законодавству розвинутих країн. Окрім того, законодавець не розробив процедуру використання цього права, що є потенційною підставою для судового спору без адекватних стандартів його вирішення, що утримує багатьох іноземних інвесторів від використання товариства з обмеженою відповідальністю як форми ведення господарської діяльності на території України. Отже, слід виключити зазначену ст. 64 із Закону про господарські товариства.
Доцільним було би законодавчо закріпити можливість визнання дійсними неналежно скликаних зборів учасників у випадку присутності на них всіх учасників. Також заслуговує на увагу надана німецьким правом можливість функціонування ТОВ протягом періоду між створенням та реєстрацією.
У дисертаційному дослідженні пропонується надати акціонерам (учасникам) акціонерного товариства та товариства з обмеженою відповідальністю можливість обирати альтернативну структуру управління товариством, а саме передавати функції виконавчого органу управляючому (яким може бути юридична особа), оскільки така конструкція управління може виявитися привабливою для корпоративних іноземних інвесторів.
Великим недоліком ТОВ в Україні та Російській Федерації, порівняно з законодавством більшості країн (Франція, ФРН) є можливість виключення з товариства учасника, який систематично не виконує чи виконує неналежним чином свої обов’язки та своїми діями перешкоджає досягненню мети товариства (ст. 64 Закону про господарські товариства, ст. 10 Закону РФ про ТОВ). При цьому законодавство не встановлює стандартів для визначення, що є неналежним виконанням обов’язків, а також не містить положення, що визначало би, яку компенсацію виключений учасник має отримати. Це дещо суворе положення є відповіддю на поширену в Російській Федерації та Україні проблему учасників (акціонерів), які не виконують свої обов’язки перед товариством. Однак, незвична природа цього права та відсутність керівництва по його впровадженню, є потенційною підставою для судового спору без адекватних стандартів його вирішення. Таке становище може бути не на користь іноземним інвесторам, тому, на нашу думку, ст. 64 Закону про господарські товариства слід виключити.
ПТ можна визначити, як договірне об’єднання осіб для ведення підприємницької діяльності спільними коштами, учасники якого несуть необмежену та солідарну відповідальність за зобов’язаннями товариства. Таке визначення слідує із законодавства багатьох країн, зокрема параграфу 105 Німецького торгового уложення, стст. 20, 22 Французького торгового кодексу. Законодавство канадських провінцій не містить поняття партнерства, а наводить перелік ознак, за якими можна його визначити (наприклад, розподіл прибутків, спільна власність, тощо). Характерною рисою партнерства в провінціях загального права є намір партнерів провадити діяльність як представник один одного.
7. Аналіз іноземного законодавства дає підстави виділити наступні види представництв нерезидентів: (1) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва іноземних держав, представництва міжнародних організацій, що мають дипломатичні привілеї та імунітет, (2) представництва, що виконують класичні функції, тобто не здійснюють господарську діяльність, спрямовану на одержання доходу, відповідно до законодавства іноземної держави та (3) представництва, через які нерезидент повністю або частково здійснює господарську діяльність, спрямовану на одержання доходу, на території іноземної держави.
Українське законодавство про представництва є досить суперечливим, зокрема в аспекті реєстрації представництв нерезидентів в Україні. У Законі України “Про оподаткування прибутку підприємств” від 28 грудня 1994 року (в редакції Закону України від 22 травня 1997 року) прямо зазначається, що з моменту набрання ним чинності державна реєстрація постійних представництв у Міністерстві економіки України не застосовується. На практиці все ж таки таку реєстрацію слід проводити з метою уникнення подальших проблем із легалізацією постійного представництва в Україні (реєстрація в податкових органах, відкриття банківських рахунків та ін.). Отже, усі представництва, окрім офіційних, і до цього часу змушені проходити державну реєстрацію в Міністерстві економіки. Це становище слід змінити, адже є неприпустимим, коли положення закону ігноруються органом державної влади. Окрім того, законодавець приймаючи п. 22.20 Закону вочевидь мав на меті спростити процедуру легалізації постійних представництв на території України. Отже, слід на законодавчому рівні або шляхом звернення до Конституційного суду України остаточно визначитися з тим, чи потрібно постійному представництву реєструватися в Міністерстві економіки.
Правове регулювання договорів про спільну діяльність у досліджуваних країнах є подібним, нормативно-правові акти місять багато тотожних положень. Отже, в цьому підрозділі договори про спільну діяльність будуть досліджуватися переважно без прив’язки до окремої країни.
Договір про спільну діяльність можна визначити як угоду, за якою дві або більше фізичні чи юридичні особи (учасники) зобов’язуються об’єднати зусилля та спільно здійснювати діяльність без створення юридичної особи з метою отримання прибутку або досягнення іншої законної мети.
Аналіз концесійного законодавства та правової літератури досліджуваних країн дозволяє зробити загальний висновок про те, що концесійне законодавство України потребує подальшого удосконалення в частині спрощення процедури отримання концесії, а також створення додаткових стимулів (можливість, за певних умов, викупу іноземним інвестором об’єкту концесії по закінченні строку концесійного договору та ін.).
8. Аналіз положень законодавства, теоретичних джерел та практики США, Канади, Франції, ФРН, України та Російської Федерації дозволяє зробити загальний висновок про те, що засоби захисту прав і законних інтересів іноземних юридичних осіб, а також виконання рішень іноземних арбітражів у досліджуваних країнах потребують подальшого розвитку та удосконалення.
Аналіз національних судових систем дозволяє зробити висновок про те, що досліджуваних країнах судова система має три ланки: (1) конституційний суд (або орган, що його замінює, наприклад, Верховний суд США, французький Conseil Constitutionnel (Конституційна рада – фр.); (2) систему загальних судів; та (3) систему спеціалізованих судів.
Слід зауважити, що внаслідок проведення в Україні “малої” судової реформи національну судову систему було приведено у відповідність із судовими системами країн цивільного права (зокрема арбітражні суди було перейменовано у “господарські”, що дозволяє уникнути їх ототожнення з арбітражами (третейськими судами), та позбавлено спеціального статусу шляхом віднесення до системи загальних судів).
9. Можна виділити наступні риси арбітражу, які спонукають сторони обирати саме цей спосіб вирішення спорів: (1) остаточність арбітражного рішення, його обов’язковість та неможливість оскарження; (2) міжнародне визнання арбітражних рішень; (3) нейтральність арбітрів; (4) спеціалізація арбітрів; (5) швидкість та економічність арбітражного процесу; (6) конфіденційність; (7) недовіра сторін до іноземної правової системи; (8) можливість здійснення контролю за арбітражним процесом шляхом детальної регламентації арбітражної процедури; (9) уникнення проблеми відсутності міжнародно визнаних уніфікованих правил виконання судових рішень; (10) можливість пристосування арбітражної процедури до природи певного контракту чи ситуації; (11) існує більше шансів зберегти наявні ділові стосунки, оскільки арбітраж не є таким агресивним, як судовий процес; (12) існує більше можливостей для ведення багатомовних процесів, оскільки сторони мають доступ до синхронного перекладу, чого вони можуть не мати при судовому розгляді.
Окрім того, велику увагу в Україні слід приділяти розвитку альтернативних засобів вирішення спорів, особливо арбітражу, що по-перше, допоможе розвантажити суди, а по-друге сприяє залученню іноземних інвестицій. Для цього потрібно сприяти відкриттю арбітражних центрів, здійснювати роз’яснювальну роботу серед підприємців, вводити спеціальний навчальний курс у вищих учбових закладах та здійснювати інші заходи.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
Характеристика джерела
№
Назва
Вітчизняні та російські монографії 1.
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.
9.
10.
11.
12.
13.
14.
15.
16.
17.
18.
19.
20.
21.
22.
23.
24.
25.
26.
27.
Асосков А.В. Правовые формы участия юридических лиц в международном коммерческом обороте. - М.: Статут, 2003.
Бернштейн, И.Н. Очерк концессионного права СССР. - М-Л., 1930.
Богуславский М.М. Международное частное право. - М.: Международные отношения, 1989.
Богуславский М.М. Международное частное право: Учебник. - М., 1998.
Богуславский М.М. Международное частное право: Учебник. - М.: Юристъ, 1999.
Галенская Л.Н. Международное частное право: учебное пособие. - Л.: Издательство Ленинградского университета, 1983.
Данилькевич Н.И. Федоров О.Н. Международное частное право: учебное пособие. - Днепропетровск.: Арт-Пресс, 1999.
Дмитриева Г.К., Довгерт А.С., Панов В.П., Шебанова Н.А. и др. Международное частное право: учебное пособие. - М.: Юрист, 1993.
Звеков В.П. Международное частное право: Курс лекций. - М., 1999.
Иоффе О.С. Избранные труды по гражданскому праву: Из истории цивилистической мысли. Гражданское правоотношение. Критика теории "хозяйственного права". - М.: "Статут", 2000.
Кибенко Е.Р. Международное частное право: Учебно-практическое пособие. - Харьков: "ЭСПАДА", 2003.
Кисіль В.І.. Міжнародне приватне право: питання кодифікації. - К.: Україна, 2000.
Коссак. В. Іноземні інвестиції в Україні (цивільно-правовий аспект). - Львів.: "Центр Європи", 1996.
Кулагин М.И. Избранные труды: Предпринимательство и право: опыт запада. - М.: "Статут", 1997.
Кулагин М.И. Избранные труды: Государственно-монополистический капитализм и юридическое лице. - М.: "Статут", 1997.
Лунц Л.А.. Международное частное право: особенная часть. - М.: "Юридическая Литература", 1975.
Луць В.В. Контракти у підприємницькій діяльності: Навч. Посібник. – К., 1999.
Международное частное право: учебное пособие. Под ред. Д.В. Задыхайло. – Харьков: Фирма “Консум”, 1998.
Международное частное право: учебник. Под ред. Н.И. Марышевой. - М.: Издательский Дом “ИНФА - М”, 2000.
Мережко О.О. Право міжнародних договорів: сучасні проблеми теорії і практики. – К., 2002.
Мицкевич А.В. Субъекты советского права. - М., 1962.
Основные институты гражданского права зарубежных стран. Сравнительно-правовое исследование. / под ред. В.В. Залесского. - М.: Норма, 1999.
Подопригора А.А. Основы римского гражданского права. – К., 1994.
Покровский И.А.. Основные проблемы гражданского права. - М.: "Статут", 1998.
Полковников Г.В. Английское право о компаниях: закон и практика.М.: Издательство "НИМП", 2000.
Тихомиров М.Ю. Юридические лица: правовое положение, порядок создания, учредительные и внутринние документы. - М.: Издание г-на Тихомирова М.Ю., 2000.
Фединяк Г.С., Фединяк Л.С. Міжнародне приватне право. - К.: "Юрінком Інтер", 2000.
Іноземні монографії
28.
29.
30.
31.
32.
33.
34.
35.
36.
37.
38.
39.
40.
41.
42.
43.
44.
41.
45.
46.
47.
48.
49.
50.
51.
52.
53.
54.
55.
56.
57.
58.
59.
60.
61.
62.
63.
64.
65.
66.
67.
68.
69.
Abraham, Henry J.. The Judicial Process. An Introductory Analysis of the Courts of the United States, England and France. - N.Y., U.S.A.: Oxford University Press, 1998.
Aksen, Gerald. The U.S. Perspective. Seminar Report by Laura Carlson Chen. Seminar Report by Laura Carlson Chen. The Law and Economics of Dispute Resolution in the Canada-U.S. Context. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Canada. - U.S.A.: Business Laws, Inc., 1994.
Andersen, Archibald. Doing Business in Europe. - England. CCH. New Law, 2000.
Bagley, Constance E., Dauchy, Craig E.. The Entrepreneur's Guide to Business Law. - USA.: WEST Educational Publishing Company, 1998.
Bagley, Constance E.; Dauchy, Craig E.. The Entrepreneur's Guide to Business Law. WEST Educational Publishing Company, USA, 1998.
Beinert, Dieter. Corporate Acquisitions and Mergers in Germany. Kluwer Law International. London-The Hague-Boston, 1997.
Burnham, Scott J. Drafting Contracts: Aguide to the Practical Application of the Principles of Contract Law. - U.S.A.: The Machie Company, 1993.
Butler, William E.. Russian Law. Oxford University Press, London, 1999.
Bynum, Charlotte L. International Commercial Arbitration. Guide to Electronic Resources for International Commercial Arbitration. 2002.
C. Jurisdiction. History and Guide to the U.S. - U.S.A.: Office of the Circuit Executive, March 1997.
Cheeseman, Henry R. The Legal and Regulatory Environment. Contemporary Perspectives in Business. - NJ, USA. Prentice Hall, 1997.
CMS Hasche Sigle Eschenlohr Peltzer Schafer. Doing Business in Europe. Germany. - UK.: CCH. New Law, 2002.
Cole Taylor. European Political Systems. - N.Y., U.S.A.: Alfred A. Knopf, 1959.
Craig, Paul and de Burca, Grainne. EU Law: Text, Cases and Materials. - N.Y., U.S.A.: Oxford University Press, 1998.
Cutshaw, Kenneth A., Arkhipov, Igor. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Russia. Business Laws, Inc., Chesterland, Ohio, U.S.A. 2000.
Detjen, David. W. Walter, Аlexander and Green, P.C. Conston International Business Portfolios: Establishing a United States Joint Venture with a Foreign Partner. - NY, USA. Mathew Bender, 1993.
Dillawou, Essel R., Howard, Charles G. Principles of Business Law. - NY, U.S.A.: Prentice-Hall, Inc., 1948.
Droste Killius Triebel, German Law Firm. Business Law Guide to Germany. CCH Editions Limited. Germany, 1991.
Emanuel Steven L., Knowles Steven. Contracts. - NY, U.S.A.: Emanuel Publishing Corp., 1999-2000.
Emerson Robert W., Hardwicke John W. Business Law. - U.S.A.: Barron's Educational Series, Inc., 1992.
Evans, Don Alan. The Legal Environment of International Business - A Guide for United States Firms. - London.: McFarland & Company, Inc., 1990.
Folsom, Ralph H. NAFTA in a nutshell.: MN, U.S.A.: West Group, 1999.
Goodwin, John R. Business Law. - U.S.A.: Richard D. Irwin, Inc., 1972.
Hartley, T.C.. The Foundations of European Community Law. An Introduction to the Constitutional and Administrative Law of the European Community. - U.S.A.: Oxford University Press, 1998.
Kolvenbach, Walter. Protection of Foreign Investments. A Private Law Study of Safeguarding Devices in International Crisis Situations. - the Netherlands. – 1989.
La société en commandite entre son passé et son avenir. Études du Centre de recherche sur le droit des affaires/ Sous la direction de Alain Viandier. - Paris. Librairies Techniques, 1983.
Lefebvre, Francis. French Business Law Guide. CCH Editions Limited, 1991.
Litka, Michael. International Dimensions of the Legal Environment of Business. - Boston, USA. PWS-KENT Publishing Company, 1991.
Mann, Richard A., Roberts, Barry S. Essentials of Business Law and the Legal Environment. - U.S.A.: WEST, 1998.
Mengozzi, Paolo. European Company Law. From the Treaty of Rome to the Treaty of Amsterdam. - London, UK.: Kluwer Law International Ltd., 1999.
O'Brien, Chair Clare. International Joint Ventures. - NY, U.S.A.: Practicing law Institute, 1999.
Option, Franc G. and Feiler, Herbert. Doing Business in the United States. Kluwer, Deventer, the Netherlands, 1984.
Price Waterhouse. Doing Business in the United States. Information Guide. - U.S.A. Price Waterhouse World FirmServices BV, Inc., 1995.
Reynolds, Sarah. Handbook on Commercial Dispute Resolution in the Russian Federation. A Guide for Businesses on Navigating the Russia Legal system for Resolution of Business Disputes. - U.S.A.: U.S. Department of Commerce, International Trade Administration, office of Eastern Europe, Russia and Independent States, July 2000.
Rudden, Bernard and Phelan, Diarmuid Rossa. Basic Community Cases.: N.Y., U.S.A.: Oxford University Press, 1997.
Stikeman, Elliot. Doing Business in Canada. - N.J., U.S.A.: LexisNexis, 2002.
The Evolution of EU Law. Edited by Paul Craig and Grainne de Burca. - N.Y., U.S.A.: Oxford University Press, 1999.
Trakman, Leon E.. Dispute Settlement Under the NAFTA: Manual and Source Book. - U.S.A.: Transnational Publishers, Inc., 1997.
Tremml, Bernd and Buecker, Bernard. Key Aspects of German Business Law. A Manual for Practical Orientation. Springer, 1999.
Tridimas, Takis. The General Principles of EC Law. - N.Y., U.S.A.: Oxford University Press, Inc., 1999.
Villiers, Charlotte. Harmonisation of Company Laws in Europe - With an Introduction to Some Comparative Issues. European Business Law. Edited by Geraint G. Howells. - England.: Dartmouth Publishing Company Limited, 1996.
Wallace, Don. Legal Environment for Foreign Direct Investment in the United States. The International Law Institute, Georgetown University Law Center, Washington D.C., USA.
Weatherill, Stephen and Beauumont, Paul. EU Law. - London, UK.: Penguin Books, 1999.
Вітчизняні та російські багатотомні видання
70.
71.
72.
АН УССР Институт государства и права: Корецкий В.М. Избранные труды в двух книгах. Книга 1. - К.: "Наукова думка", 1989.
Ануфриева, Л.П.. Международное частное право: особенная часть. Том 2. - М.: "Издательство БЕК", 2000.
Сулейменов М.К. Договор в гражданском праве Республики Казахстан: проблемы теории и практики: материалы Междунар. науч.-практ. конф. – Алматы, 2000. Т 1.
Іноземні багатотомні видання
73.
74.
75.
76.
77.
78.
79.
80.
81.
82.
83.
84.
85.
86.
87.
88.
89.
90.
91.
92.
American Jurisprudence. V. 18A. Corporations. - NY, USA. Lawyers Cooperative Publishing, 1985.
American Jurisprudence. V. 36. Foreign Corporations to Fraternal Orders and Benefit Societies. - NY, USA. Lawyers Cooperative Publishing, 1968.
American Jurisprudence. V. 46. Joint Stock Companies. - NY, USA. Lawyers Cooperative Publishing, 1994.
Archibald, Frank, Morlock, Alice-Anne, Albrecht, Dalton, Feltham, Ivan. International Contract Manual, Country Handbooks. Vol. 2. - The Netherlands.: Kluwer Law and Taxation Publishers, 1993.
Barron, William M. and Lange, Christoph. International Contract Manual, Country Handbooks. Vol. 1. - The Netherlands.: Kluwer Law and Taxation Publishers, 1993.
Bernard, Thierry, de Kondserovsky, Sonia and Hoch, Fabienne. Transnational Litigation: A Practitioner Guide. Vol. 2. France. - N.Y., U.S.A.: Oceana Publications, Inc., 1997.
Conard. Fundamental Changes in Marketable Share Companies./ International Encyclopedia of Comparative Law. -1975. - Vol. 13.
Cullen, Thomas F. and Jorden, Stephen J.. United States. Transnational Litigation: A Practitional Guide. Vol. 3. - N.Y., U.S.A.: Oceana Publications, Inc., 1997.
Fern, Martin. D. Warren's Forms of Agreements. Vol. 1. - N.Y., U.S.A.: Matthew Bender & Company Incorporated, 1992.
Gillen, M., Cheffins, B.R., Maclntosh, J.G., McLean, A., Phillips, L., Turgeon, J., Waldron, M.A.. International Encyclopedia of Laws. Vol. 2, Kluwer Law and Taxation Publishers. Denver, Boston, 1993.
Holdsworth, Judith L., Kamper, Sandra C. and Nacimiento, Patricia. Transnational Litigation: A Practitioner Guide. Vol. 2. Germany. - N.Y., U.S.A.: Oceana Publications, Inc., 1997.
International Encyclopedia of Comparative Law. Alexander N. Makarov. Chapter 2. Sources. V. 3. Private International Law. Kurt Lipstein, Chief Editor. Oceana Publications Inc., NY, U.S.A. 1973.
International Encyclopedia of Comparative Law. V 1. Prof. Kenneth K. Redden, General Editor. William S. Hein & Co, Buffalo, New York, NY, USA, 1988.
International Encyclopedia of Comparative Law. V. 1. Private International Law. Victor Knapp, Chief Editor. Oceana Publications Inc., NY, U.S.A.1973.
Іnternational Encyclopedia of Comparative Law. V. 1. Private International Law. Victor Knapp, Chief Editor. Tubingen., Alphen a/d Rijn, 1979.
International Encyclopedia of Comparative Law. V. 2. Ch. 3. Tubingen, 1984.
International Encyclopedia of Laws. M. Gillen, B.R. Cheffins, J.G. Maclntosh, A. McLean, L. Phillips, J. Turgeon, M.A. Waldron. V. 2. Kluwer Law and Taxation Publishers. Boston, 1993.
Irving, Colin K.. Transnational Litigation: A Practitioner Guide. Vol. 1. Canada. - N.Y., U.S.A.: Oceana Publications, Inc., 2002.
Philippe, Denis. Drafting Up a Joint Venture Contract.// Comparative Law Yearbook of International Business. Vol. 20. - Belgium, 1998.
Sadikov, Oleg. Transnational Litigation: A Practitioner Guide. Vol. 2. Russian Federation. - N.Y., U.S.A.: Oceana Publications, Inc., 1997. P. 18.
Перекладені видання
93.
94.
95.
96.
97.
Гордон М.У., Спаногл Дж.А., Фолсом Р.Х. Международные сделки: краткий курс. - М., Будапешт: "Логос", "COLPI", 1996.
Давид Р., Жоффре-Спинози К. Основные правовые системы современности. – М., 1999.
Иссад, М. Международное частное право. - М.: Прогресс, 1989.
Раапе, Л. Международное частное право. - М.: Издательство иностранной литературы, 1960.
Цвайгерт К., Кетц Х. Введение в сравнительное правоведение в сфере частного права: в 2 т. – Т. 1. - М.: Основы, 1998.
Вітчизняні та російські складові частини збірника
98.
99.
Авилов Г.Е. Унификация законодательства о группах компаний в странах ЕЭС. // Всесоюзный ордена "Знак почета" НИИ советского государствнного строительства и законодательства. "Материалы по иностранному законодательству и международному частному праву" Труды НИИ. - М., 1989.
Международный коммерческий арбитраж в Украине: законодательство и практика. Под общ. ред. И.Г. Побирченко. - К.: Видавничий дім “інЮРЕ”, 2000.
Іноземні складові частини збірника
100.
101.
102.
103.
104.
105.
Carter, James H. The Enforcement of Agreement to Arbitrate and Arbitral Award. Seminar Report by Laura Carlson Chen. The Law and Economics of Dispute Resolution in the Canada-U.S. Context. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Canada. - U.S.A.: Business Laws, Inc., 1994.
Coulson, Robert. What Can We Do to Make the Current System Better?: The U.S. Perspective. Seminar Report by Laura Carlson Chen. The Law and Economics of Dispute Resolution in the Canada-U.S. Context. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Canada. - U.S.A.: Business Laws, Inc., 1994.
Fortier, Yves. The Current International and Domestic Context. Seminar Report by Laura Carlson Chen. The Law and Economics of Dispute Resolution in the Canada-U.S. Context. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Canada. - U.S.A.: Business Laws, Inc., 1994.
Mayss, Abla. European Business Litigation. European Business Law. Edited by Geraint G. Howells. - England.: Dartmouth Publishing Company Limited, 1996.
Smit, Hans. Dispute Resolution in Europe. Seminar Report by Laura Carlson Chen. The Law and Economics of Dispute Resolution in the Canada-U.S. Context. Corporate Counsel's Guide to Doing Business in Canada. - U.S.A.: Business Laws, Inc., 1994.
Sopinka, John. What Can We
- Стоимость доставки:
- 150.00 грн