Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератов / ФИЛОЛОГИЧЕСКИЕ НАУКИ / Украинский язык
Название: | |||||||||||||
Альтернативное Название: | Бессоюзные сложные предложения с компонентом ОБОСНОВАНИЯ | ||||||||||||
Тип: | Автореферат | ||||||||||||
Краткое содержание: | У вступі обґрунтовано актуальність теми дисертаційної роботи, її мету, завдання, наукову новизну, теоретичне і практичне значення, визначено предмет, принципи, методологічні основи і методи дослідження, подано дані про апробацію основних його теоретичних положень. Перший розділ “Теоретичні засади аналізу безсполучникових складних речень із відношенням обґрунтування” містить аналіз стану вивчення в сучасній українській мові проблеми безсполучникових складних речень взагалі і розглядуваного виду зокрема. У розділі викладено теоретичні засади дослідження, визначено його поняттєво-термінологічний апарат. Аналіз сучасних наукових джерел із синтаксису української і російської мов засвідчив, що дослідники безсполучникових складних речень по-різному називають розглядувані конструкції: то як причиново-наслідкові (К. Г. Городенська, У цих найменуваннях відбите, за нашим переконанням, традиційне уявлення про безсполучникові складні речення як відповідники сполучниковим, у яких завдяки сполучникам будується відношення частин за формулою “причина — наслідок” у прямому або зворотному їх вияві, що простежується і в транспозиції складових частин безсполучникових складних речень на зразок: Машина не заводилась: бачок був порожнім (Ю. Яновський) — Бачок був порожнім — машина не заводилась (Сучасна українська літературна мова: Синтаксис, с. 417). Однак вразливим місцем у такому розумінні цього виду речень було те, що в одному з різновидів цих конструкцій визначався такий порядок розташування предикативних частин, за яким наслідок передував причині, що з логічного погляду неможливо. Це змусило дослідників синтаксису української і російської мов якщо не відмовитися від терміна “причиново-наслідкові речення”, то бодай не називати один з їх різновидів наслідково-причиновими. Зміцнювалося переконання в тому, що вбачати в структурах такого типу наслідково-причинові відношення не можна тому, що причина не може йти за наслідком. Усвідомлення цього зумовило називання їх то як речень мотиваційного пояснення (В. А. Бєлошапкова), то як речень із значенням мотивації Однак беззастережно прийняти жодну із запропонованих назв не можна. Перша (речення мотиваційного пояснення) не задовольняє тим, що оскільки є окремі безсполучникові речення з пояснювальним відношенням, то недоцільно для конструкцій із різним семантичним наповненням предикативних частин уживати одне і те ж найменування. Більш прийнятним для характеристики другої предикативної частини цих відношень є термін “мотивація”, який розширено представляє мотивування того, що констатовано в першому компоненті безсполучникового складного речення, тобто передає “сукупність мотивів, доказів для обґрунтування чогось” (СУМ: IV, 810). Цим він вигідно відрізняється від терміна “мотиваційне пояснення”, що пов’язує мотивування лише з поясненням. Однак мотивація (чи синонім – мотивування) – це лише складова частина обґрунтування, яке розуміється як “сукупність доказів, фактів, аргументів для переконання в чому-небудь, на потвердження чогось” (СУМ: V, 480), що спостерігається в безсполучникових складних реченнях розглядуваного виду. Це й дозволяє нам констатувати той факт, що термін “мотивація” у більшій мірі, ніж термін “мотиваційне пояснення”, відбиває особливості семантико-синтаксичних відношень цих структур, але не обіймає всієї значеннєвої різноманітності другого компонента. До терміна “речення обґрунтування з відтінком причини” ставлення не однозначне. З одного боку, перша його частина “обґрунтування” повніше, ніж інші, відповідає характеру тих відношень, що передбачаються аналізованими конструкціями, а саме відношенню обґрунтування, що включає різні мотиви й аргументи для доведення чогось. З іншого боку, вказівка на “відтінок причини” надто звужує розуміння можливості передачі різних відношень, хоч дуже часто розглядувані речення бувають такої будови, коли обґрунтування сприймається як причина. Особливо це торкається речень, у яких передається відношення дії або стану людей, пор.: Не прочитає заголовка: кров залила обличчя (А. Головко). Такому спостереженню не можна не віддати належного. Але ж у такому потрактуванні відбитий лише один із відтінків обґрунтування, конкретно – обґрунтування з відтінком причини. Між тим другий компонент не завжди має відтінок причини. Залежно від лексико-граматичного наповнення першого компонента обґрунтування може формулювати аргументацію власних чи чужих вчинків, дій а то й бездіяльності, пояснення мотивів прийнятих рішень. Так, у реченні Ви Твердохліба не зобижайте, йому і так не солодко (І. Цюпа) другий компонент аргументує прохання не зобижати Твердохліба. У прикладі А тут як би заворожило людей: ідуть просто на карабіни (І. Вільде) друга частина становить пояснення дії, констатованої у першому складнику. Що ж до другої частини такого безсполучникового речення, як Припала б, здається, до того зеленого листочка, пригортала б до серця, сміялася б і плакала — так любо Наведені приклади свідчать, що в зразках, так би мовити, особистісних безсполучникових складних речень із другим компонентом, що за семантико-синтаксичним відношенням відповідає підрядній частині причини, друга частина може містити не лише причину, а й аргументацію, пояснення і підставу, інакше кажучи, обґрунтування. Розгляд речень, у яких взаємодіють відношення між явищами і подіями об’єктивного світу, доводить, що в них передається внутрішній, закономірний зв’язок двох явищ, зумовленість одного з них існуванням або появою іншого, а не вказується на причину констатованого в першій частині факту. Для підтвердження наведемо один із прикладів цього різновиду безсполучникових конструкцій: Неважко помітити, що ці моделі не можна сумістити у просторі: вони побудовані дзеркально і відбивають просторову конфігурацію молекул двох різних речовин (З підручника). Те, що друга частина в проаналізованих зразках вказує не на причину чи має тільки її відтінок, а дає пояснення, обґрунтовує наведений у першій частині факт чи дію, дає можливість стверджувати: відношення в них відповідають не формулі “причина-наслідок” в оберненому вияві, а ґрунтуються на поєднанні факту і його обґрунтуванні. Усі відтінки відношень, можливі в аналізованому виді безсполучникових речень, відбиває термін “обґрунтування” без будь-якого означального слова. Цей термін обіймає всю багатозначеннєву гаму відношень різних подій, обставин, дій, закладених у предикативних частинах безсполучникових речень, які ми пропонуємо називати реченнями обґрунтування, або їх повна назва: безсполучникові складні речення з компонентом обґрунтування. Складні безсполучникові конструкції з відношенням обґрунтування між компонентами є закритими структурами, в яких постпозиція обґрунтовуючого компонента є суттєвою структурною прикметою, що становить структурно-семантичну специфіку речень такого типу і робить їх необерненими сполуками. З огляду на те, що формування обґрунтовуючої частини зумовлюється семантико-граматичним наповненням предикативного члена першого складника і залежить від характеру пропозицій, відношення яких втілюються у відповідні структури, безсполучникові речення аналізованого виду пропонується класифікувати: 1) за семантико-граматичним оформленням препозиційного складника: — за наявністю заперечення у препозиційній частині; — за вираженням волевиявлення в першому компоненті; — за семантикою ствердження в першій предикативній частині; 2) за смисловою наповненістю структури: — на такі, що встановлюють відношення обґрунтування між явищами і подіями об’єктивної дійсності; — на такі, що пояснюють, розкривають дії, стан, мотиви і вчинки людей. Кожний різновид запропонованого варіанта класифікації має внутрішній поділ на більш дрібні відтінки значення. Безсполучникові складні речення обґрунтування функціонують і як окремі синтаксичні одиниці, і в складі багаточленних складних конструкцій. Складні структури, які будуються лише з двох предикативних частин, що формують відношення обґрунтування, становлять зразки елементарних безсполучникових складних речень. Таких конструкцій більшість: Йон дивився розгубленим поглядом: на Маріциному обличчі блукав якийсь загадковий усміх Поряд з елементарними будовами засвідчуються й безсполучникові складні речення з відношенням обґрунтування таких зразків: Дряпнуло в грудях, скоробилась в Арсена совість — за цілий рік ні разу не провідав Яцька — боявся (Р. Іваничук); Вона матір усім: дубам, травам, тобі, Любано, мені, батькові твоєму Бояну: всі ми із землі вийшли, вона нас годує, в ній ляжемо спати (Р. Федорів); Зайшла друга ніч, і Серьога зустрів її, вкублившись у своєму газику, не маючи вже навіть того малого тепла, що було вчора: бензин кінчився, мотор заглух, шкала погасла (О. Гончар). Своєрідність будови таких речень у тому, що, становлячи одне висловлення, кожна з наведених синтаксичних одиниць включає кілька предикативних частин, окремі з яких виражають відношення обґрунтування. Такі структури, до складу яких входить більше як дві предикативні частини, іменуються, як відомо, складними багатокомпонентними реченнями. Особливість щойно наведених складних безсполучникових речень полягає у тому, що в їх складі наявні частини з відношенням обґрунтування поряд з іншими відношеннями, які втілюються в безсполучникове або сполучникове оформлення. Дібрані нами дані засвідчують, що в сучасній українській мові широко представлені багатокомпонентні складні речення, до складу яких входять бінарні сполуки з компонентом обґрунтування. Входження структур із відношенням обґрунтування у багатокомпонентні речення сполучникового і безсполучникового типу свідчить про те, що, будучи їх складниками, вони виступають реченнєвими одиницями, а не текстовими сполуками. Крім цього, будучи часто і системно вживаними, вони мають бути визнані активними синтаксичними одиницями української мови. Другий розділ “Семантико-граматична структура безсполучникових складних речень із відношенням обґрунтування” присвячений аналізові безсполучникових складних конструкцій обґрунтування, що групуються (1) за семантико-граматичним оформленням препозиційного складника і (2) за смисловим наповненням усього речення. (1) Першу підгрупу різновиду безсполучникових складних речень, що виділяються за семантико-граматичним оформленням першого компонента, становлять конструкції, обґрунтування в яких спричиняється наявністю заперечення в препозиційній частині. Засвідчуються такі зразки передачі заперечення: Не здавлю у серці змія — Він ссе і ссе собі помиї З моїх бездонних нечистот (В. Симоненко); Ніхто не зважувався таїну розсотувати, кожному життя миле (Р. Федорів); Водієві вже не видно було нічого: ні підйому, ні місива колій: скло перед ним було всуціль заляпане грязюкою До другої підгрупи безсполучникових складних речень із компонентом обґрунтування, виділених на основі врахування семантико-граматичних ознак предикативних частин, належать структури з присудком у першій частині, який передає волевиявлення, виражене наказовим способом дієслова або іншими формами з імперативним значенням, наприклад: Шукайте посмішку Джоконди, вона ніколи не мине (Л. Костенко); Хмиз палити пошліть, ще я там не була (О. Гончар); Мовчи та мак товчи: мовчанка не пушить (З усн. нар. тв.); Кляніть мене, кривіться від огиди, Несіть мені прокльони і плювки — Вже чорна слава вбивці Артеміди Мені під ноги кинула віки Різновидом цієї підгрупи речень, незважаючи на їх своєрідність, є конструкції з присудком першої частини, вираженим умовним способом, що передає бажання, прохання, яким у другій частині дається обґрунтування. Ілюстрацію цього становлять речення: Дуже і дуже просив би звернути особливу увагу на сей проект — він для нас має велику вагу (М. Коцюбинський); Хотілось би до тебе зайти: є про що розповісти Розглянуте дозволяє висновувати, що у структуруванні речень із компонентом обґрунтування важливу роль відіграє семантико-граматичне оформлення першої предикативної частини з ознаками заперечення чи волевиявлення, передаваних формами наказового або умовного способів дієслів. Однак вираження відношень “факт — його обґрунтування” можливе в конструкціях, перший компонент яких не має названих вище дієслівних форм, наприклад: Затиснутий, зім’ятий натовпом Осташко глянув уверх і перехрестився: мент безумного жалю минув (Р. Іваничук); Щастя я прагнув даремно: Ти його дати невільна (П. Грабовський); Серце тьохкає: хвилююся (З усн. мовл.). У них у першій частині наявне ствердження певного факту дійсності. Проте в таких структурах семантичну незавершеність першого компонента, яка потребує обґрунтування, зумовлює винесення у кінцеву позицію слів, семантика яких потребує обґрунтування. Це — третя підгрупа розглядуваних структур, які правомірно іменувати безсполучниковими складними реченнями, в яких перша предикативна частина має ствердну семантику. (2) Безсполучникові складні конструкції, що репрезентують різновид структур за ознакою їх смислового наповнення, включає дві підгрупи речень: перша — речення об’єктивно-пізнавальні, друга — особистісні. В об’єктивно-пізнавальних реченнях відношення обґрунтування встановлюються між явищами, подіями об’єктивної дійсності. Вони поділяються на: 1) речення, в яких факт об’єктивної дійсності обґрунтовується безпосередньою участю людини або міфологічної особи, зокрема: Це вже був торг, хитрування, набивання собі ціни: боярам він потрібний був живий (Р. Федорів); У нас вдома вічний лазарет — все хтось лежить у ліжку (М. Коцюбинський); 2) речення, що передають відношення обґрунтування стану, якості, особливості, властивості конкретних предметів і явищ; предикативна конструкція обґрунтування показує обставини, які зумовили якість, особливість, стан, наприклад: У фактичній своїй частині виклад не завжди можна назвати вдалим, факти й дати нерідко переплутані Особистісні безсполучникові складні речення обґрунтування, тобто ті, в яких передаються відношення, пов’язані з діями чи станом людини,— основний, панівний різновид розглядуваних конструкцій, представлених у сучасній українській мові. Зібрані й проаналізовані дані дозволяють виокремити певні смислові моделі безсполучникових особистісних речень обґрунтування. Серед них: “певна дія — типові внутрішні причини цієї дії”: Під липою Григорій сів — стомився (В. Шевчук); “інтелектуальна дія — типові внутрішні або зовнішні фактори, які викликають цю дію”: Не говоріть до мене — кожне ваше слово отрутою падає на мою душу (І. Карпенко-Карий); “ритуальна дія — обґрунтування цієї дії”: Пробач мені,— я запальний, [ти знаєш] (Леся Українка); “фізичний стан людини — зовнішні чи внутрішні обставини, що спричинили такий стан”: Сьогодні я мерзну: надворі мороз (Х. Алчевська); Остап знемігся і зовсім розхорівся: його палила гарячка (М. Коцюбинський); “емоційний стан людини — зовнішні чи внутрішні фактори цього стану, що обґрунтовують його”: На серці було до болю тоскно: ніхто ще досі не гордував так ним (В. Шевчук). Як системна синтаксична одиниця безсполучникові складні речення із відношенням обґрунтування представлені у вигляді всіх видів речень за метою висловлювання: розповідного, питального і спонукального характеру. У третьому розділі “Реалізація безсполучникових складних речень із відношенням обґрунтування у різних функціональних стилях української мови” розглянуто особливості використання аналізованих структур у різних сферах побутування української мови. Констатовано, що досліджуваний вид безсполучникових складних речень засвідчується в чотирьох (із п’яти) функціональних стилях сучасної української мови, крім офіційно-ділового. Разом з тим виявлено: а) у всіх стилях наявні речення обґрунтування із запереченням у першій частині: На поклик ніхто не відгукнувся: кімната була пуста (З усн. мовл.); Функція не має нулів: при жодному значенні х значення y не може дорівнювати нулю (З підручника); Для них українська незалежна держава та національні інтереси не є цінністю: наголос на цих цінностях вони вважають ознакою націоналізму (В. Лісовий); Однак різні фракції Ліберальної партії ніколи не приходили до розколу, цьому запобігала сила католицької церкви б) усім стилям властиві структури, які містять ствердження у препозиційному складнику: У хаті жарко: бабуся дуже натопила (З усн. мовл.); Таке розуміння політики є, безперечно, нормативним — воно є визначальною традицією в західній політичній філософії (В. Лісовий); Хрущовська “відлига” агонізувала — вже почалося закручування гайок (З газ.); Розвиднилось траві — упали такі роси (Л. Костенко); в) не мають стильового обмеження (крім офіційно-ділового стилю) об’єктивно-пізнавальні конструкції обох підгруп: Стадіон пустий: студенти поїхали на канікули г) домінантними в усіх стилях виявляються безсполучникові складні речення з компонентом обґрунтування елементарної будови; ґ) в усіх сферах мовлення кількісно переважають аналізовані структури розповідного характеру. Наведені вище приклади ілюструють ці властивості. Аналіз зразків кожного стилю дозволив виокремити особливості використання досліджуваних речень у кожному стилі. Для безсполучникових складних конструкцій обґрунтування, які функціонують у розмовному стилі, характерні такі особливості: а) широко представлені розглядувані структури елементарної будови; надто мало — у складі конструкцій багатокомпонентної будови; б) спостерігається розмаїтість їх семантико-граматичного оформлення препозиційного складника і смислової наповненості усієї структури; в) переважають безсполучникові речення, в яких обґрунтовуються дії людини, мотивуються її вчинки, емоційний, фізичний стан; г) домінують досліджувані синтаксичні одиниці розповідного характеру. Безсполучниковим складним реченням обґрунтування, які функціонують у книжних стилях, притаманні такі властивості: 1) у науковому стилі: а) за семантико-граматичним оформленням препозиції наявні конструкції із запереченням і ствердженням; б) характерна повна відсутність структур із значенням волевиявлення; в) за ознакою смислової наповненості структури переважають об’єктивно-пізнавальні конструкції обґрунтування, які аргументують взаємозв’язок, взаємозалежність явищ і предметів об’єктивного світу; г) зрідка спостерігаються речення, що обґрунтовують стан особистості; ґ) кількісно переважають речення елементарної будови; д) домінуючу роль відіграють конструкції розповідного характеру; 2) у публіцистичному стилі: а) за ознакою семантико-граматичного оформлення препозиції представлені речення із наявністю ствердження і заперечення; б) за ознакою смислової наповненості всієї конструкції переважають об’єктивно-пізнавальні конструкції, що мотивують стан, якість, властивість певних предметів, не залежні від людини; значно вужче представлені особистісні конструкції; в) за функціонуванням в ізольованому стані чи в складі багатокомпонентних речень виділено обидва випадки їх уживання; г) кількісна перевага належить конструкціям розповідного характеру; 3) у художньому стилі: а) представлені всі різновиди речень за визначеними ознаками, однак переважають особистісні конструкції; б) розглядувані будови функціонують як окремі одиниці і в складі багатокомпонентних речень, проте чільне місце належить елементарним структурам; в) незважаючи на часте вживання спонукальних і питальних досліджуваних одиниць, домінантою є речення розповідного характеру. Четвертий розділ “Безсполучникові складні структури обґрунтування і текст” присвячено опису структурної і семантичної співвіднесеності безсполучникових складних речень обґрунтування і текстових утворень. Факти свідчать: обґрунтування як компонент у семантичному зв’язку предикативних структур може передаватися як безсполучниковим складним реченням, так і текстом. Найпоширенішими в зіставлюваних синтаксичних одиницях є випадки передачі відношення обґрунтування конструкціями елементарної будови. Схожими є семантико-синтаксичні схеми будови безсполучникових складних речень і будови тексту, за якими перший компонентом передає заперечення, наприклад:
Відношення обґрунтування, що викликається вираженням волевиявлення в препозиційній частині, властиве не тільки безсполучниковим складним реченням, а й текстовим утворенням, наприклад:
Подібність виявляють безсполучникові складні речення обґрунтування і текст зі ствердним характером першої предикативної частини, як-от:
Менш поширеними є досліджувані синтаксичні структури в складі багатокомпонентних будов, наприклад з однорідною супідрядністю:
Потреба в обґрунтуванні може викликатися у безсполучниковому складному реченні препозиційною частиною, оформленою відповідно до мети висловлення у розповідному, питальному чи спонукальному вияві. Приклади розповідних і спонукальних речень наведені вище. До них додамо зразки речення і тексту, в яких препозиційний компонент ужитий як питання:
Отже, зіставлення показує, що безсполучникові складні речення й елементи тексту становлять одиниці однотипного змісту. У цьому полягає семантична співвідносність аналізованих конструкцій. Однак ставити між ними знак рівності немає жодних підстав. Як синтаксичні одиниці, безсполучникові складні речення характеризуються інтонаційним малюнком складного речення: із підвищенням чи пониженням тону на межі частин і завершуючим зниженням у кінці структури. У межах цього малюнка на основі семантичного наповнення предикативних частин створюється відношення факту й обґрунтування. У текстових утвореннях кожне з висловлювань має закінчену інтонацію, а відношення факту, події й обґрунтування відтворюються за схемами безсполучникових складних речень. Констатацію семантико-синтаксичної структури безсполучникових складних речень обґрунтування і текстових утворень слід розцінювати як відповідність розглядуваних синтаксичних одиниць у передачі однакової семантики.
Розглядувані складні безсполучникові конструкції належать до речень із різнофункціональними предикативними частинами з відношенням детермінації. Їхня найважливіша структурно-граматична ознака — порядок розміщення предикативних частин за формулою “факт (подія) — його (її) обґрунтування”, що дозволяє аналізовані структури вважати необерненими з огляду на логічну неможливість у безсполучниковому вияві поставити обґрунтування перед констатацією факту (чи події). Саме таке розміщення предикативних частин визначило структурно-семантичну специфіку цього виду безсполучникових речень, за якою друга частина виконує обґрунтовуючу функцію, а саме функцію вираження аргументу, підстави, мотиву, причини того, про що йдеться у першому компоненті. Різноманітність семантичного наповнення обґрунтовуючої предикативної частини не дозволяє сприймати її компонентом, що виражає тільки причину сформульованої у першому складнику дії. Тому правомірно конструкції розглядуваного виду називати безсполучниковими складними реченнями з відношенням обґрунтування, а не реченнями причиново-наслідковими (з оберненим відношенням причини і наслідку) чи тим більше не наслідково-причиновими, що до того ж суперечить логіці відношень причини і наслідку. Визнання специфіки будови аналізованих безсполучникових складних речень і своєрідного семантичного наповнення відношень частин робить можливим кваліфікувати їх як окремий вид складних безсполучникових структур. Їх окремішність визначається порядком розташування предикативних частин, негнучкістю (необерненістю) структури, вираженням семантичного відношення факту (події) та його (її) обґрунтування. Запропонована в роботі класифікація безсполучникових складних конструкцій розглядуваного виду ґрунтується на врахуванні, по-перше, семантико-граматичного оформлення першої частини, яка називає факт, подію, явище, і, по-друге, смислового наповнення всієї єдності. За ознакою семантико-граматичного вираження препозиційного складника виділено різновиди за наявністю у ньому: а) заперечення, б) волевиявлення, Урахування смислового наповнення розглядуваних одиниць дало змогу поділити їх на об’єктивно-пізнавальні й особистісні конструкції обґрунтування. Разом із цим констатовано, що безсполучникові складні конструкції обґрунтування засвідчуються в усіх відомих в українській мові формах речень за метою висловлення. Здійснений аналіз дозволяє стверджувати, що аналізовані структури є не чим іншим, як реченнєвими одиницями з виразно визначеним відношенням предикативних частин, інтонаційним малюнком, властивим складним структурам. Вони поширені в усно-розмовному й більшості книжних стилів сучасної української мови, крім офіційно-ділового. Як мовні одиниці вони представлені не тільки в елементарному двокомпонентному вияві, а й у складі багатокомпонентних речень. Визнання розглядуваних конструкцій як реченнєвих, а не текстових утворень чи синтаксичних дериватів не стоїть на перешкоді знаходження точок перетину речень аналізованого виду і конструювання тексту з одиниць, що виражають відношення обґрунтування. Безсполучникові складні речення із відношенням обґрунтування і текстові утворення співвідносяться як різнорівневі синтаксичні одиниці. Основні положення і висновки роботи викладені у таких публікаціях: 1. Тєлєжкіна О. О. Безсполучникові складні речення в поезії Олександра Олеся 2. Тєлєжкіна О. О. Наслідкові речення і речення обґрунтування в системі безсполучникових складних структур // Наука і сучасність: Зб. наук. пр. — 3. Тєлєжкіна О. О. Речення обґрунтування як вид безсполучникових складних речень // Філологічні студії.— Луцьк, 2000. — № 1. — С. 204—208. 4. Тєлєжкіна О. О. Структурна співвіднесеність безсполучникових складних речень обґрунтування і текстових утворень // Вісник Харківського університету. Серія Філологія.— Вип. 34.— Харків, 2002. — № 557.— С. 155—160. 5. Тєлєжкіна О. О. Відповідність безсполучникових складних речень обґрунтування і текстових утворень // Лінгвістичні дослідження: Зб. наук. пр. —
6. Тєлєжкіна О. О. Безсполучникові складні речення як стилістичний засіб (на прикладі збірки О. Олеся “З журбою радість обнялася”) // Олександр Олесь: творча спадщина і сучасність: Зб. наук. пр. — Суми, 1999.— С. 248—253. |