Каталог / ЮРИДИЧЕСКИЕ НАУКИ / Гражданское право; предпринимательское право; семейное право
скачать файл: ![](/design/img/wordl.gif)
- Название:
- Бабаскін Юрій Анатолійович Кредитні відносини в цивільному праві України
- Альтернативное название:
- Бабаскин Юрий Анатольевич Кредитные отношения в гражданском праве Украины Babaskin Yuriy Anatoliyovych Credit relations in the civil law of Ukraine
- ВУЗ:
- в Інституті держави і права імені В. М. Корецько- го
- Краткое описание:
- Бабаскін Юрій Анатолійович, старший науковий співробітник відділу проблем цивільного, трудового і підприємницького права Інституту держави і права імені В. М. Корець- кого НАН України: «Кредитні відносини в цивільному праві України» (12.00.03 - цивільне право і цивільний процес; сімейне право; міжнародне приватне право). Спецрада Д
в Інституті держави і права імені В. М. Корецько- го
НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ ДЕРЖАВИ І ПРАВА ім. В.М. КОРЕЦЬКОГО
НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ ДЕРЖАВИ І ПРАВА ім. В.М. КОРЕЦЬКОГО
Кваліфікаційна наукова праця
на правах рукопису
БАБАСКІН АНАТОЛІЙ ЮРІЙОВИЧ
УДК 347.457
ДИСЕРТАЦІЯ
КРЕДИТНІ ВІДНОСИНИ У ЦИВІЛЬНОМУ ПРАВІ УКРАЇНИ
12.00.03 «Цивільне право і цивільний процес; сімейне право; міжнародне приватне право»
Подається на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук
Дисертація містить результати власних досліджень. Використання ідей, результатів і текстів інших авторів мають посилання на відповідне джерело ________________ А.Ю.Бабаскін
Науковий консультант Пархоменко Наталія Миколаївна,
доктор юридичних наук, професор
Київ - 2019
ЗМІСТ
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ ПОЗНАЧЕНЬ…...…………………………….………....4
ВСТУП……………………..……..………………………………………………….7
РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ КРЕДИТНИХ ВІДНОСИН…………………………………………………...….21
1.1. Концептуальні засади визначення змісту та сутності категорії «кредитні відносини» в суспільних науках………………………………………………….21
1.2. Стан наукових досліджень категорії «кредитні відносини» в цивільному праві України ……………………….……………………………………………..30
Висновки до розділу 1…………………………………………………...………..40
РОЗДІЛ 2. ЦИВІЛЬНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ………………………………………………………………………. 42
2.1. Поняття кредитного договору та його правова природа................................42
2.2. Форма кредитного договору …………………………………………..….......74
2.3. Порядок укладення кредитного договору……………………………...........87
2.4. Істотні умови кредитного договору……………………………..…….…….117
Висновки до розділу 2 …………………………………………………...……….131
РОЗДІЛ 3. КРЕДИТНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ЩО ВИНИКАЮТЬ НА ПІДСТАВІ КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ…………………..………………...134
3.1. Сторони кредитного договору ………………………………………...…….134
3.2. Матеріальний об’єкт зобов’язання, що виникає на підставі кредитного договору……………………………………………………………………………167
3.3. Зміст кредитного договору ………………………………………………….182
Висновки до розділу 3…………………………………………………………….273
РОЗДІЛ 4. КРЕДИТНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ЩО ВИНИКАЮТЬ НА ПІДСТАВІ ЦИВІЛЬНИХ ДОГОВОРІВ, ЯКІ МІСТЯТЬ УМОВИ КОМЕРЦІЙНОГО КРЕДИТУ…………………………………………………282
4.1.Поняття комерційного кредиту та його правова природа……………....... 282
4.2. Види комерційного кредиту в цивільному праві України …………………….. . 290
4.3. Цивільно-правове регулювання комерційного кредиту в Україні..……………. ..296
Висновки до розділу 4 …………………………………………………………………..326
ВИСНОВКИ………………………………………………………….……............328
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ………………………………………336
ДОДАТОК А…………………………………………………………….…………423
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ ПОЗНАЧЕНЬ
ЄС – Європейський Союз
ЄЦБ – Європейській центральний банк
МВФ – Міжнародний валютний фонд
СОТ – Світова організація торгівлі
ФРС – Федеральна резервна система
ВР України – Верховна Рада України
КМУ – Кабінет Міністрів України
АМК України – Антимонопольний комітет України
Мінфін України – Міністерство фінансів України
Мін’юст України – Міністерство юстиції України
НБУ – Національний банк України
Нацкомфінпослуг – Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
Держкомфінпослуг – Державна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
НКЦПФР – Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку на здійснення професійної діяльності на фондовому ринку
ФГВФО – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
ДФС України – Державна фіскальна служба України
ДІУ – Державна іпотечна установа
КСУ – Конституційний Суд України
ВСУ – Верховний Суд України, з грудня 2017 р. – ВС – Верховний Суд
ВГСУ – Вищий господарський суд України
ВССУ – Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ
ЄСПЛ – Європейський суд з прав людини
АТ – акціонерне товариство
ПАТ – публічне акціонерне товариство
ЦК України – Цивільний кодекс України 2003 р.
ЦК УРСР 1963 р. – Цивільний кодекс Української РСР 1963 р.
ЦК УРСР 1922 р. – Цивільний кодекс Української РСР 1922 р.
ЦПК України – Цивільний процесуальний кодекс України 2004 р.
ГК України – Господарський кодекс України 2003 р.
ГПК України – Господарський процесуальний кодекс України 1992 р.
ПК України – Податковий кодекс України 2010 р.
МК України – Митний кодекс України 2012 р.
СК України – Сімейний кодекс України 2002 р.
БК України – Бюджетний кодекс України 2010 р.
ЦК Азербайджану – Цивільний кодекс Республіки Азербайджан 1999 р.
ЦК Білорусі – Цивільний кодекс Республіки Білорусь 1998 р.
ЦК Вірменії – Цивільний кодекс Республіки Вірменія 1998 р.
ЦК Грузії – Цивільний кодекс Республіки Грузія 1997 р.
ЦК Казахстану – Цивільний кодекс Республіки Казахстан 1999 р.
ЦК Молдови – Цивільний кодекс Республіки Молдова 2002 р.
ЦК РФ – Цивільний кодекс Російської Федерації 1996 р.
ЦК Туркменістану – Цивільний кодекс Республіки Туркменістан 1998 р.
НЦУ – Німецьке цивільне уложення 1900 р.
ЗЦУА – Загальне цивільне уложення Австрії 1811 р.
ЦК Італії – Цивільний кодекс Італії 1907 р.
ЦК Квебеку – Цивільний кодекс Квебеку (Канада) 1994 р.
ЦК Нідерландів – Цивільний кодекс Нідерландів 1992 р.
ЦК Польщі – Цивільний кодекс Польщі 1964 р.
ЦК Франції – Французький цивільний кодекс 1804 р.
ЦК Швейцарії – Цивільний кодекс Швейцарії 1907 р., включаючи Федеральний закон Швейцарії про доповнення Цивільного кодексу. Частина 5 Зобов’язального закону 1911 р.
НТУ – Німецьке торговельне уложення 1897 р.
КЗЛР – Комерційний закон Латвійської Республіки 2000 р.
КЗБКД Італії - Консалідований закон у сфері банківської та кредитної діяльності Італії 1993 р.
ЄТК США – Єдиний торговий кодекс США 1952 р.
ЄКС США – Єдиний кодекс споживчого кредитування 1986 р.
БК Білорусі – Банківський кодекс Республіки Білорусь 2000 р.
КПС Франції – Кодекс прав споживачів Франції 1993 р.
ЗШСК – Закон Швейцарії про споживчий кредит 2001 р.
ЗПСК Великої Британії – Закон Великої Британії «Про споживче кредитування» 1974 р.
ГФК Франції – Грошовий і фінансовий кодекс Франції 2000 р.
ЗБП Польщі – Закон о банковском праве Польщі 1997 р.
ФЗПНБ Швейцарії – Федеральний закон про Національний банк Швейцарії 2003 р.
ЗПФБ Німеччини – Закон про Федеральний банк Німеччини 1992 р.
Регламент ЄПР 575/2013 від 26 червня 2013 р. – Регламент Європейського Парламенту та Ради № 575/2013 від 26 червня 2013 р. «Про пруденційні вимоги до кредитних організацій та інвестиційних підприємств та зміну до Регламенту (ЄС) № 648/2012»
Директива ЄПР 203/36UE від 26 червня 2013 р. – Директива Європейського Парламенту та Ради 203/36UE від 26 червня 2013 р. «Про допуск до діяльності кредитних установ та про пруденційний нагляд над кредитними організаціями та інвестиційними підприємствами, що змінює Директиву 2002/87/РЄ та скасовує Директиви 2006/48/РЄ та 206/49/РЄ
Директива ЄПР 2009/110/ЄС від 16 вересня 2009 р. – Директива 2009/110/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 16 вересня 2009 р. «Щодо започаткування та здійснення діяльності установами – емітентами електронних грошей та пруденційний нагляд за ними, що вносить зміни до Директиви 005/60/ЄС та 2006/48/ЄС та скасовує Директиву 2000/46/ЄС»
Директива ЄПР 2008/48/ЄС від 23 квітня 2008 р. – Директива Європейського Парламенту та Ради 2008/48/ЄС від 23 квітня 2008 р. «Про кредитні угоди для споживачів та про скасування Директиви Ради 87/102/ЄС
Директива ЄПР 2014/17/UE від 04 лютого 2014р. – Директива Європейського Парламенту та Ради № 2014/17/UE від 04 лютого 2014 р. «Про договори споживчого кредиту на придбання нерухомості та про зміну директив 2008/48/РЄ та 2014/36/UE та Регламенту (UE) № 1093/2010
Принципи УНІДРУА – Принципи міжнародних комерційних договорів УНІДРУА 2010 р.
Принципи ЄДП – Принципи європейського договірного права 2003 р.
ВСТУП
Обгрунтування вибору теми дослідження. Стабільність кредитних відносин у сучасному суспільстві, яке базується на засадах ринкової економіки, рівності різних форм власності, регулюванні економічного зростання країни з боку державних регуляторів переважно за допомогою монетарних інструментів, інших фінансових агрегаторів і таргетування на їх основі інфляції, є запорукою стабільності економіки країни. В умовах існування в фінансовому секторі економіки України тривалих і хронічних кризових явищ, які набули особливої гостроти в період та після світової фінансової кризи 2008 року, сприяння розвитку та зміцненню фінансово-банківської системи, розвитку комерційного кредиту, є одним із основних завдань органів державної влади в Україні. Проте, чинний Цивільний кодекс України (надалі - ЦК України) не здійснює комплексного правового регулювання кредитних відносин. Такий стан об’єктивно зумовлений, зокрема, тим, що норми параграфу 2 глави 71 ЦК України, незважаючи на неодноразове внесення до них змін, комплексно не регулюють кредитні відносини, що виникають на підставі кредитного договору та змішаного договору, що містить елементи кредитного договору, внаслідок чого для їх регулювання, в силу відсильних норм Кодексу застосовуються норми, що регулюють позикові відносини. Однак останні не в повній мірі відповідають потребам учасників кредитних відносин, оскільки вони не призначені для регулювання правовідносин, за участю банків та інших фінансових установ. Зазначене негативно впливає на діяльність банків та інших кредитодавців, суттєво підвищує рівень ризиків у їх діяльності, веде до суперечливої судової практики. В певній мірі недосконалим є й правове регулювання ЦК України відносин комерційного кредиту. Це свідчить про необхідність вдосконалення цивільного законодавства України, що, у свою чергу, потребує нових системних наукових досліджень правового регулювання кредитних відносин.
Розгляду окремих теоретичних проблем цивільно-правового регулювання кредитних відносин були присвячені праці вітчизняних і зарубіжних вчених-правознавців, зокрема: М. М. Агаркова, А.Т. Ащеулова, І. А. Безклубого, В. А. Бєлова, М. І. Брагінського, Х. Вебера, О.М. Вінник, О.Ю. Вікуліна, В. В. Вітрянського, С. І. Вільнянського, Л. К. Воронової, К. Гавальда, Д. М. Генкіна, І. С. Гуревича, А.С. Довгерта, Н. В. Дроздової, Л. С. Еліассона, О. М. Ерделевського, Л. Г. Єфімової, О. С. Іоффе, Ф. С. Карагусова, Р. І. Карімулліна, Є. В. Карманова, Н. М. Квіт, Є. С. Компанійця, В. М. Коссака, О. О. Кота, О. О. Красавчикова, О. В. Кривенди, В. І. Кудрявцева, Н. С. Кузнєцової, В. Ф. Кузьміна, Я. О. Куника, І. М. Кучеренко, Д. Г. Лаврова, С. Н. Ландкофа, С. В. Ленського, С. М. Лепех, Л. А. Лунца, В. В. Луця, Р. А. Майданика, В. О. Майорова, Д. І. Мейєра, Н. О. Нерсесова, І. Б. Новицького, Л. О. Новосьолової, О. М. Олійник, Л. П. Оплачко, О. П. Орлюк, Є. А. Павлодського, В. Я. Погребняка, Й. О. Покровського, Е. Г. Полонського, Н. Ю. Расказової, Л. Г. Рябко, О. О. Рясенцева, Н. О. Саніахметової, С. В. Сарбаша, А. О. Селіванова, М. М. Сібільова, І. Л. Соломіна, І. В. Спасибо-Фатєєвої, Р.О. Стефанчука, Ж. Стуфле, Є. О. Суханова, Г.П. Тимченка, Г. А. Тосуняна, Є. О. Тупицької, К. А. Флейшиц, С.Я. Фурси, Ю. Б. Фогельсона, Р. О. Халфіної, Є. О. Харитонова, Ю. І. Чалого, О. І. Шаповалової, Я. М. Шевченко, Г. Ю. Шемшученка, Г. Ф. Шершеневича, А. Є. Шерстобітова, В. С. Щербини, С. І. Шимон, Р.Б. Шишки, Ю.М. Юркевича, В. Л. Яроцького та ін. Водночас системних наукових досліджень сучасного стану цивільно-правового регулювання кредитних відносин в Україні не проводилось.
Незважаючи на наявність значної кількості наукових досліджень з окремих питань правового регулювання кредитних відносин, можна вважати, що більшість питань, що пов’язані з цією науковою проблематикою, на цей час є дискусійними та такими, що потребують свого дослідження. Зазначене стосується як наукового розуміння категоріально-понятійного апарату, що використовується у цивільному праві України («кредитні відносини», «кредит», «комерційний кредит» тощо), так і окремих питань, зокрема, щодо правової природи кредитного договору, порядку його укладення, суб’єктного складу його сторін, прав та обов’язків сторін кредитного договору, суб’єктного складу правовідносин комерційного кредиту, його правових ознак та підстав виникнення тощо.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Тема дисертації пов’язана з пріоритетними напрямами розвитку правничої науки та виконана в межах планових тем науково-дослідної роботи відділу проблем цивільного, трудового і підприємницького права Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України «Проблеми гармонізації цивільного законодавства України із законодавством Європейського Союзу» (2015–2016 рр.) (№РК0115V002135) та «Актуальні проблеми цивільно-правового регулювання договірних відносин в Україні» (2017–2019 рр.) (№ РК 0117V002700).
Мета і завдання дослідження. Метою дослідження є розробка концептуальних засад цивільно-правового регулювання кредитних відносин в Україні, з’ясування ефективності існуючих правових конструкцій, на підставі яких виникають ці правовідносини, та внесення пропозицій щодо удосконалення чинного законодавства України.
Для досягнення зазначеної мети передбачено вирішення таких завдань:
– висвітлити стан наукової розробки категорії «кредитні відносини» у цивільному праві України;
– встановити правові підстави виникнення кредитних відносин;
– з’ясувати правову природу кредитного договору;
– охарактеризувати форму кредитного договору;
– визначити порядок укладення кредитного договору;
– розкрити істотні умови кредитного договору;
– з’ясувати суб’єктний склад сторін кредитного договору;
– визначити матеріальний об’єкт зобов’язання, що виникає на підставі кредитного договору;
– охарактеризувати права та обов’язки сторін кредитного договору;
– удосконалити понятійний апарат, що використовується у правовідносинах, які виникають на підставі кредитного договору;
– визначити поняття «комерційний кредит» у цивільному праві України та дослідити його форми та види;
– дослідити цивільно-правове регулювання комерційного кредиту в Україні;
– сформулювати пропозиції щодо удосконалення правового регулювання зобов’язальних відносин, що виникають на підставі кредитного договору, змішаного договору з елементами кредитного договору, та договорів, які містять умови щодо надання комерційного кредиту.
Об’єктом дослідження є правовідносини, що виникають на підставі кредитного договору, змішаного договору з елементами кредитного договору, інших цивільно-правових договорів, які містять умову про надання комерційного кредиту.
Предметом дослідження є кредитні відносини у цивільному праві України.
Методи дослідження. Для проведення комплексного системного дослідження, досягнення об’єктивного наукового результату та формулювання висновків використано низку загальнонаукових та спеціальних методів пізнання. Методологічну основу дисертаційного дослідження становить сукупність філософсько-світоглядних, загальнонаукових підходів та спеціально-наукових методів пізнання суспільних явищ у сфері цивільно-правового регулювання кредитних відносин.
Філософсько-світоглядною основою дисертаційного дослідження є діалектичний метод, що сприяв з’ясуванню сутності та змісту категоріально-понятійного апарату, що використовується у цивільному праві України («кредитні відносини», «кредит», «комерційний кредит» тощо) (підрозділи 1.2, 4.1).
Методологічну основу дисертаційного дослідження також становлять ряд загальнонаукових та спеціально-наукових прийомів та методів: абстрагування, аналіз, дедукція, індукція, синтез, узагальнення, аналогія, порівняльно-історичний, порівняльно-правовий, соціологічний, правового моделювання, системний, формально-логічний.
За допомогою формально-логічного методу проводилося дослідження понятійного апарату цивільного права, виявлення суперечностей та прогалин у правовому регулюванні кредитних відносин. Цей метод наукового дослідження надав можливості аналізувати правові акти, порівнювати їх один з одним, розкривати зв’язок загального й особливого, сприяв аналізу рішень судів, які повинні додержуватися вимог законності і обґрунтованості рішення у цивільній справі, та відповідно мають вирішувати справу на підставі закону, виходячи з формально-логічних засад законодавства (підрозділи 2.1, 2.2, 2.3, 2.4. 3.1, 3.3, 4.2. 4.3).
Застосування системного методу зумовило, з одного боку, дослідження місця кредитного договору в системі цивільно-правових договорів, а з іншого боку – дослідження в сукупності його елементів (предмет, інші умови, сторони, форма), порядку укладення, умов його дійсності (підрозділи 2.1, 2.2, 2.3, 2.4).
Порівняльно-історичний метод використовувався для аналізу чинних і раніше діючих нормативно-правових актів щодо регулювання кредитних відносин, що надало змогу побачити в історичній динаміці розвиток тих чи інших інститутів цивільного права та відповідно прогнозувати тенденції їх подальшого розвитку (підрозділи 1.2, 2.1, 4.1).
Порівняльно-правовий метод використовувався для аналізу нормативно-правових актів України, що регулюють кредитні відносини, а також при їх порівнянні з відповідними актами ЄС, актами інших держав та актами «Lex mercatoria», в цілях виявлення спільного, встановлення відмінностей у порівнюваних об'єктах, та надання на підставі їх аналізу пропозицій щодо вдосконалення законодавства України (підрозділ 2.1, 2.3, 3.1, 3.3, 4.3).
В дисертаційному дослідженні використовувались й інші характерні для науки цивільного права методи наукового дослідження, наприклад, герменевтичний (тлумачний, пізнавально-процедурний), аксіологічний метод тощо. Вибір та використання методів дослідження у дисертації мав подекуди комбінований характер залежно від вирішення конкретних завдань дослідження.
Наукова новизна одержаних результатів полягає у тому, що дисертація є першим в українській юридичній науці комплексним науковим дослідженням цивільно-правового регулювання кредитних відносин. У межах здійсненого дослідження відповідно до поставленої мети і завдань отримано такі результати, які мають наукову новизну:
уперше:
1) сформульовано концептуально новий підхід до визначення кредитних відносин в цивільному праві України як зобов’язальних правовідносин, які відмінні від позикових правовідносин, та таких, що виникають на підставі кредитного договору, змішаного договору, якій містить елементи кредитного договору, а також на підставі іншого оплатного цивільно-правового договору, що містить умови комерційного кредиту;
2) запропоновано на рівні параграфу 2 глави 71 ЦК України запровадити комплексне правове регулювання кредитних відносин, що надасть змогу відмовитись від субсидіарного застосування до їх регулювання норм Кодексу, що регулюють позикові відносини;
3) запропоновано запровадити, в якості окремого виду кредитного договору, договір банківського комісійного кредиту, за яким кредитодавець (банк), за дорученням комітента, зобов’язується надати від свого імені та за його рахунок грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов’язується повернути банку банківський комісійний кредит та сплатити проценти за ним;
4) запропоновано запровадити, в якості окремого виду договору комісії, договір, за яким банк (комісіонер) зобов’язується укласти від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента один або кілька договорів про банківський комісійний кредит з третьою особою (особами), яка вказана у договорі комісії на зазначених в ньому умовах;
5) запропоновано віднести до «значних правочинів» акціонерних товариств низку взаємопов’язаних правочинів, що вчиняються акціонерним товариством з одним контрагентом або з групою контрагентів, пов’язаних між собою відносинами контролю, якщо такі правочини мають однакову юридичну або економічну сутність;
6) доведено доцільність запровадження в Законі України «Про банки і банківську діяльність» поняття «значний правочин банку», під якими розуміється будь-який правочин (крім правочину з розміщення банком - акціонерним товариством власних акцій), учинений банком при наданні банківських та інших фінансових послуг, або інших послуг, передбачених для банків законом, якщо вартість фінансових активів та інших вартісних елементів послуг банку, що входять до предмету такого правочину, або обсяг відповідальності банку за наданою гарантією, порукою, або іншою фінансовою послугою, становить 10 і більше відсотків вартості активів банку, за даними останньої річної фінансової звітності або низка взаємопов’язаних правочинів, що вчиняються банком з одним контрагентом або з групою контрагентів, пов’язаних між собою відносинами контролю, якщо такі правочини мають однакову юридичну або економічну сутність та відповідають зазначеним вартісним ознакам. Обгрунтовано доцільність запровадження аналогічного поняття щодо небанківської фінансової установи у Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;
7) доведено, що «криптовалюта» не може бути матеріальним об’єктом зобов’язання, яке виникає на підставі кредитного договору, оскільки обіг криптовалют не передбачає участі в ньому фінансових посередників, а законодавство України не відносить криптовалюти до грошових коштів або іноземної валюти;
8) обгрунтовано, що договір про споживчий кредит не може бути укладено представником споживача, який діє на підставі договору, довіреності, якщо це відбувається одночасно з отриманням таким представником переддоговірної інформації щодо отримання споживчого кредиту;
9) обґрунтовано доцільність запровадження в цивільному праві України інституту співпозичальників, який характеризується таким: а) співпозичальник – це фізична або юридична особа, яка разом з позичальником підписує кредитний договір; б) при визначенні розміру кредиту, що надається за кредитним договором за участю співпозичальника, для оцінки кредитоспроможності беруться доходи та витрати як позичальника, так і співпозичальника (співпозичальників); в) співпозичальник і позичальник мають однакові права та обов’язки за кредитним договором; г) позичальник і співпозичальник несуть солідарний обов’язок перед кредитодавцем за кредитним договором, якщо інше не встановлено договором;
10) обгрунтовано, що надання кредиту овердрафт за рахунком умовного зберігання (ескроу), який відкритий клієнту в банку – кредитодавці, суперечить нормам частини 1 статті 1076-2 ЦК України, оскільки така операція банку не відповідає призначенню та режиму рахунку умовного зберігання (ескроу);
11) обгрунтована потреба у закріпленні в законодавстві України в якості моменту надання кредиту, який надається кредитодавцем в цілях погашення іншого кредиту, що був раніше наданий позичальнику кредитодавцем (рефінансування кредиту), моменту отримання позичальником від кредитодавця в порядку, передбаченому договором, письмового повідомлення про погашення боргу за раніше наданим кредитом (кредитами);
12) обґрунтовано запровадження у ЦК України поняття «обставини, які істотно погіршують становище», до яких відносяться будь-які обставини, що істотно погіршують або можуть погіршувати майновий стан позичальника, його власність (активи), його здатність виконувати свої зобов’язання, причому всі ці обставини матимуть місце, якщо вони настали не тільки щодо власне особи позичальника та її майнового стану, а й щодо групи осіб або окремих членів групи, в які входить позичальник або третя особа, що надала забезпечення (окрім застави/іпотеки);
13) обґрунтовано потребу у розширенні переліку прав та обов’язків сторін кредитного договору, зокрема шляхом закріплення в ЦК України норм, які б: а) надавали право сторонам кредитного договору за участю позичальника – суб’єкта підприємницької діяльності встановлювати в договорі: перелік дій, які позичальник зобов’язаний вчиняти протягом строку кредитного договору; перелік дій, які позичальник протягом строку дії кредитного договору може здійснювати лише за погодженням кредитодавця; б) встановлювали правові наслідки вчинення, неналежного вчинення або невчинення позичальником зазначених дій;
14) доведено доцільність встановлення в ЦК України норм, які б надавали позичальнику право на дострокове повернення кредиту, з урахуванням типу процентної ставки за кредитом;
15) обґрунтовано доцільність надання права сторонам кредитного договору встановлювати в договорі: а) фіксовану процентну ставку на увесь строк або на різні частини строку кредитного договору; б) одночасно встановлювати в кредитному договорі фіксовану та змінювану процентні ставки, які застосовуються у різні періоди строку кредитного договору;
16) доведена необхідність внесення змін до законодавства, які були б спрямовані на унеможливлення «перерозподілу комісій» між кредитодавцями та третіми особами, які надають додаткові та супутні послуги позичальнику та внесені до переліку тих, що відповідають вимогам кредитодавця: а) включення вказаних третіх осіб до переліку осіб, пов’язаних з банком; б) встановлення нікчемності умов договору, укладеного банком з такою третьою особою, щодо розподілу між ними у будь-якій формі винагороди, отриманої третьою особою від позичальника; в) встановлення аналогічних вимог закону до кредитодавців, які відносяться до небанківських фінансових установ;
17) обгрунтовано доцільність визначення на рівні закону поняття «ануїтетні платежі», які можуть бути передбачені сторонами кредитного договору, що містить умову про застосування в договорі фіксованої процентної ставки. Під останніми розуміються регулярні рівні щомісячні або щоквартальні платежі, що складаються з сум, які спрямовуються на погашення боргу за сумою кредиту та суми процентів за кредитом, що розраховуються таким чином, що за умови належного виконання зобов’язання споживачем наприкінці строку кредитного договору заборгованість за таким договором за кредитом та процентами відсутня;
18) доведено, що статтю 16 Закону України «Про споживче кредитування» слід доповнити нормою, яка б давала споживачу право на отримання часткової компенсації його витрат на сплату страхової премії страховику, якщо таке страхування було передбачено договором про споживчий кредит, забезпечувальним правочином або законом у випадку дострокового повернення споживчого кредиту споживачем;
19) доведено, що для дотримання принципу номіналізму у відносинах споживчого кредитування, частину 2 статті 524 та частину 2 статі 533 ЦК України доцільно доповнити нормами, які б виключали можливість застосування цих норм до відносин споживчого кредитування;
удосконалено:
20) положення щодо укладення кредитного договору з використанням конструкції рамкового договору та стандартних (загальних) умов, затверджених суб’єктом підприємницької діяльності з розрахунку на їх багаторазове використання;
21) визначення понять «предмет кредитного договору»; «кредитний ліміт у кредитній лінії»; «кредитний ліміт за кредитом овердрафт»; «кредит овердрафт»;
22) положення, що кредит за кредитним договором не може бути виданий шляхом заліку однорідних зустрічних грошових вимог;
23) положення щодо цільового призначення кредиту за кредитним договором;
24) положення щодо права кредитодавця на відмову в наданні кредиту та щодо обов’язку позичальника достроково повернути кредит на вимогу кредитодавця;
25) положення щодо правового регулювання періоду нарахування процентів за кредитним договором; бази нарахування процентів за кредитом на річній основі до використаної суми кредиту; обмеження щодо застосування складних процентів за кредитом (капіталізація процентів) та сплати авансових процентів за кредитом;
26) положення, що застосування у формулі визначення розміру змінюваної процентної ставки локального індексу банку – кредитодавця, який самостійно встановлюється таким банком на підставі розрахунку середньої вартості залучених банком коштів у валюті, яка відповідає валюті кредиту, не відповідає нормам частини 5 статті 1056-1 ЦК України;
27) положення, що через необмежену кількість надходжень і списань коштів з рахунку клієнта у банку, що може відбуватися протягом операційного дня банку, дебетове сальдо, яке дорівнює сумі наданого овердрафту за рахунком клієнта, підсумовується банком на кінець операційного дня банку, коли воно відображається банком на позабалансовому рахунку овердрафту;
28) положення, що виникнення дебетового сальдо за поточним рахунком клієнта при наданні кредиту овердрафт може мати місце не тільки внаслідок здійснення банком платежу за відсутності на рахунку коштів, а й внаслідок зняття з рахунку клієнта коштів готівкою;
29) положення, що сплата позичальником установлених кредитним договором комісій та/або компенсацій, які сплачуються за дії кредитодавця, що належать до предмета кредитного договору або вчиняються кредитодавцем на виконання вимог публічно-правових норм є такою, що створює дисбаланс прав та обов’язків сторін кредитного договору та має бути заборонена законом;
30) положення, що якщо у договорі не встановлено, що сума, сплачена кредитору в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, платіж, що здійснюється боржником до передання товару (виконання робіт, надання послуг), слід розглядати як аванс, незалежно від того, чи припиняється внаслідок такого платежу борг боржника повністю або частково;
31) положення, що умова щодо повернення комерційного кредиту не відповідає його суті, оскільки гроші або товар, отримані однією із сторін договору з умовами комерційного кредиту, за загальним правилом поверненню не підлягають, а про повернення комерційного кредиту можливо говорити лише в окремих випадках (наприклад, унаслідок розірвання договору з умовами комерційного кредиту, визнання такого договору недійсним);
32) положення, згідно якого в договорі з умовами комерційного кредиту під строком (терміном) комерційного кредиту слід розуміти не строк (термін), зі спливом якого (момент з настанням якого) комерційний кредит має бути повернутий кредитодавцю, а строк (термін), у який (з настанням якого) має бути виконаний зустрічний обов’язок однієї із сторін договору щодо оплати другій стороні договору товару (робіт, послуг), що передані (виконані, надані) до їх оплати (відстрочення, розстрочення оплати) або строк (термін), в який (момент з настанням якого) має бути виконаний зустрічний обов’язок однієї із сторін договору щодо передання (виконання, надання) товарів (робіт, послуг) другій стороні, оплата яких була здійснена наперед (попередня оплата, аванс);
33) положення, згідно з яким під оплатністю комерційного кредиту слід розуміти оплатність, яка може виражатись не тільки у сплаті процентів, а також через встановлення ціни товару (роботи, послуги) у вигляді знижки або надбавки, або встановлення в договорі сплати винагороди непроцентного характеру;
набули подальшого розвитку положення щодо:
34) існування між інститутами кредиту та позики в цивільному законодавстві України координаційно-заповнюючого зв’язку;
35) розуміння кредитного договору як поіменованого, консенсуального, двостороннього, оплатного, строкового, формального, мінового договору, який відноситься до договорів з надання фінансових послуг, та не належить до публічних та фідуціарних договорів;
36) можливості надання кредиту «овердрафт», у разі якщо наявної на рахунку позичальника суми коштів недостатньо для здійснення платежу;
37) можливості надання кредиту позичальнику шляхом його переказу кредитодавцем на рахунок третьої особи, якщо це передбачено сторонами у кредитному договорі;
38) необхідності встановлення в Україні законодавчого обмеження максимального розміру процентної ставки за споживчими кредитами.
Практичне значення результатів дослідження. Результати дисертаційного дослідження можуть бути використані у:
науково-дослідній сфері – для подальших досліджень кредитних відносин у цивільному праві України;
правотворчій діяльності – для вдосконалення законодавства, що регулює кредитні відносини в Україні;
правозастосовній діяльності – з метою використання теоретичних положень та рекомендації, викладених у дисертації, під час розгляду відповідних спорів в суді, з метою узагальнення судової практики, у регуляторній діяльності Національного банку України, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг тощо;
навчальному процесі – при підготовці підручників і навчальних посібників, методичних рекомендацій для викладачів і студентів юридичних спеціальностей, при викладанні курсу «Цивільне право України», спецкурсів «Теорія договірних зобов’язань», «Банківське право», під час проведення науково-дослідницької роботи студентів та аспірантів.
Апробація результатів дисертації. Основні положення дисертаційної роботи обговорювались на науково-практичних конференціях, зокрема: Науковій конференції «Держава і право суверенної України: проблеми теорії і практики: проблеми теорії і практики (Київ, 21 червня 2011р.); Міжнародній науково-практичній конференції «Верховенство права та правова держава» (м.Ужгород, 15–16 вересня 2017 р.); III Міжнародній науково-практичній конференції «Право, держава та громадянське суспільство в умовах системних реформ» (м. Одеса, 15–16 вересня 2017 р.); Міжнародній науково-практичній конференції «Розвиток міжнародного та національного права на сучасному етапі глобалізації» (м. Київ, 5–6 жовтня 2017 р.); XV Міжнародній науково-практичній конференції «Корпоративне право України та європейських країн: питання теорії та практики» (м. Івано-Франківськ, 6–7 жовтня 2017 р.); Міжнародній науковій конференції «Шістнадцяті осінні юридичні читання» (м. Хмельницький, 20-218 жовтня 2017 р.); VIIІ Міжнародній науково-практичній конференції «Правова реформа: концепція, мета, впровадження (м. Київ, 23 листопада 2017 р.); Міжнародній науково-практичній конференції «Новітні тенденції сучасної юридичної науки» (м. Дніпро, 1–2 грудня 2017 р.); Міжнародній науково-практичній конференції «Сучасне державотворення та правотворення: питання теорії та практики» (м. Одеса, 8–9 грудня 2017 р.).
Публікації. Основні теоретичні, практичні положення та результати дослідження висвітлено у 44 публікаціях, в тому числі 1 одноосібній монографії, розділах та підрозділах у 5 колективних монографіях, 1 науково-практичному коментарі до ЦК України, 1 підручнику з цивільного права, 32 термінах в Енциклопедії цивільного права України, 21 науковій статті, опублікованій у фахових виданнях України з юридичних наук, перелік яких затверджено МОН України, 5 статей у іноземних періодичних виданнях, 9 тезах доповідей на науково-практичних конференціях.
Структура роботи. Дисертація складається із переліку умовних позначень, вступу, чотирьох розділів, які поділяються на дванадцять підрозділів, висновків, списку використаних джерел та додатку. Загальний обсяг дисертації становить 429 сторінок, з них список використаних джерел з 869 найменувань на 86 сторінках та додаток на 7 сторінках.
- Список литературы:
- ВИСНОВКИ
У роботі наданні теоретичні узагальнення та новітне вирішення наукового завдання, яке полягає у дослідженні проблем правового регулювання кредитних відносин у цивільному праві України. Основні висновки дисертаційного дослідження полягають у наступному:
1. Кредит у цивільному праві України слід розуміти як: а) зобов’язання з надання фінансових послуг, що виникає на підставі кредитного договору або змішаного договору, який містить елементи кредитного договору; б) матеріальний об’єкт зобов’язання, що виникає на підставі кредитного договору; в) зобов’язання комерційного кредиту, яке не має окремої договірної форми та встановлено сторонами як умова в оплатному цивільно-правовому договорі, який є відмінним від кредитного договору або змішаного договору, який містить елементи кредитного договору.
2. Кредитні відносини в цивільному праві слід розуміти як – зобов’язальні правовідносини, які є відмінними від позикових правовідносин, та є такими, що виникають на підставі кредитного договору, змішаного договору, якій містить елементи кредитного договору, а також на підставі іншого оплатного цивільно-правового договору, що містить умови комерційного кредиту.
3. Кредитний договір – це поіменований, консенсуальний, двосторонній, оплатний, строковий, формальний, міновий договір, який не належить до публічних, фідуціарних договорів, та відноситься до договорів з надання фінансових послуг.
Це самостійний вид цивільно-правового договору. Наявність норм ЦК України, які встановлюють субсидіарне застосування до кредитного договору норм Кодексу щодо договору позики, є прикладом особливого юридичного способу регулювання правовідносин, коли при регулюванні має місце відсилання до регламентації подібних та схожих правовідносин у встановленому законом порядку, що є одним із прийомів законодавчої техніки. Норми параграфу 2 Глави 71 ЦК України мають комплексно регулювати кредитні відносини, що надасть змогу відмовитись від субсидіарного застосуванні норм, що регулюють договір позики.
4. Форма кредитного договору - це спосіб вираження узгодженої волі сторін договору, який потребує фіксації волевиявлення сторін. Під письмовою формою кредитного договору слід розуміти договір: а) зміст якого зафіксовано в одному або кількох документах (у тому числі електронних): на папері; на папері з нотаріальним посвідченням (з використанням нотаріальних бланків); за допомогою технічного засобу зв’язку без фіксації його змісту на папері; б) який підписано сторонами.
5. Порядок укладення кредитного договору - це урегульований законодавством спосіб дій кредитодавця та позичальника, спрямований на виникнення договірних зобов’язань та визначення змісту кредитного договору.
6. Рамковий договір – це договір, що визначає загальні умови зобов’язальних відносин сторін, які у разі укладення в подальшому між ними основних договорів, що містять застереження про застосування до них умов рамкового договору, можуть застосовуватись до відносин сторін, які не врегульовані основним договором. У разі укладення кредитного договору (основний договір) усі його істотні умови узгоджуються сторонами при його укладанні, а до відносин сторін, що не врегульовані таким договором, підлягають застосуванню загальні умови, які містяться в рамковому договорі.
7. Стандартні (загальні) умови договору – це заздалегідь сформульовані суб’єктом підприємницької діяльності умови з розрахунку на багаторазове використання в договорах, про які одна сторона договору (сторона, яка використовує стандартні умови) повідомила іншу сторону при укладенні договору.
8. Істотними умовами кредитного договору є предмет договору (включаючи вид кредиту за способом його надання, розмір кредиту, валюту кредиту); умови щодо розміру процентів, типу процентної ставки, порядку сплати процентів, у випадку застосування змінюваної процентної ставки умови щодо порядку її обчислення та максимальний розмір процентної ставки за кредитом, що може бути застосований; строк, на який надається кредит, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Інше може бути встановлено законом.
9. Кредитний договір характеризується особливістю суб'єктного складу сторін. Кредитодавцем за вказаним договором може бути: український банк, який отримав банківську ліцензію; іноземний банк, який має, акредитовану в Україні філію; фінансова установа, яка має ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; страхова компанія, яка здійснює страхування життя та має ліцензію на здійснення страхової діяльності; юридична особа публічного права, яка не є фінансовою установою, якій законом надано право на надання кредитів. Інші суб'єкти цивільного права позбавлені можливості надавати кредити за кредитним договором і можуть виступати лише в ролі позичальника.
10. Матеріальним об’єктом зобов’язання, що виникає на підставі кредитного договору, є грошові кошти (гривня) та/або іноземна валюта (в готівковій або безготівковій формі).
11. В законодавстві України доцільно надати визначення наступних понять: а) «кредитний ліміт» - як умова договору, що встановлює максимальну суму грошових коштів, які надаються кредитодавцем позичальнику в якості кредиту або максимальний розмір одноразової заборгованості позичальника перед кредитодавцем за кредитним договором, умовами якого допускається часткове або повне погашення кредиту протягом строку кредитування; б) кредитний ліміт за кредитом «овердрафт» - як умова договору, що визначає максимальну суму грошових коштів, у межах якої банк зобов’язується здійснити переказ коштів з рахунку позичальника, за ініціативою позичальника, в порядку визначеному законом, або здійснити видачу позичальнику з рахунку грошових коштів готівкою, за відсутності коштів на рахунку позичальника або понад залишок коштів на його рахунку.
12. Особливістю кредиту овердрафт є те, що такий кредит може бути наданий: а) лише кредитодавцем – банком; б) підставою надання овердрафту, на відміну від інших видів кредиту, є змішаний договір, який містить умови договору банківського рахунку та кредитного договору; в) надання кредиту овердрафт може відбуватись не тільки за умови відсутності грошових коштів на рахунку клієнта, а й у випадку, якщо наявної на рахунку суми коштів недостатньо для здійснення платежу; г) під рахунком, за яким надається овердрафт, слід розуміти лише поточний рахунок клієнта; д) під платежем з рахунку клієнта у банку-кредитодавці, за відсутності на ньому коштів, слід вважати не тільки ініціювання клієнтом переказу безготівкових коштів, а й ініціювання зняття з рахунку клієнта коштів готівкою, зокрема, за допомогою електронного платіжного засобу та банківського автомата самообслуговування; е) надання кредиту овердрафт супроводжується виникненням на поточному рахунку клієнта банку від’ємного залишку або дебетового сальдо, що є різницею між надходженнями і витратами за певний проміжок часу; є) дебетове сальдо, яке дорівнює сумі наданого овердрафту за рахунком клієнта підсумовується банком, як правило, на кінець операційного дня банку, якщо інше не встановлено договором.
13. Умови щодо цільового використання кредиту наразі не мають належного правового регулювання в ЦК України. В законі відсутні норми, які б: а)зобов’язували позичальника за договором, що укладений з умовою про цільове використання кредиту, забезпечити кредитодавцю можливість здійснення контролю за цільовим використанням кредиту протягом строку дії кредитного договору; б) встановлювали як окрему підставу для дострокового повернення кредиту невиконання позичальником обов’язку забезпечити кредитодавцю можливість здійснення контролю за цільовим використанням кредиту. У зв’язку з викладеним запропоновано внесення відповідних змін до частини 3 статті 1056 ЦК України.
14. Норми частин 1 - 3 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», які надають споживачу необмежене право на дострокове повернення споживчого кредиту, не повною мірою сприяють дотриманню балансу інтересів споживачів та кредитодавців, а також не сприяють підтриманню ліквідності кредитних установ, яким закон не надає право на дострокове повернення залучених ними коштів. Відповідно з цим обгрунтовано доцільність: а) обмеження розміру мінімальної суми часткового дострокового повернення споживачем споживчого кредиту; б) обумовлення реалізації споживачем права на дострокове повернення споживчого кредиту обов‘язковим наданням кредитодавцю попереднього повідомлення про дострокове повернення споживчого кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом; в) надання права сторонам встановити в договорі право кредитодавця на отримання справедливої та обґрунтованої компенсації можливих витрат, безпосередньо пов’язаних з достроковим поверненням кредиту, за умови якщо дострокове повернення проводиться щодо періоду, в який діяла фіксована річна процентна ставка за споживчим кредитом.
15. У Законі України «Про споживче кредитування» не вирішена проблема щодо отриманням споживачем у випадку дострокового повернення споживчого кредиту часткової компенсації його витрат на сплату страхових премій страховикам, якщо таке страхування було передбачено договором про споживчий кредит, забезпечувальним правочином або законом. У зв’язку з викладеним запропоновано внесення відповідних змін до законодавства України.
16. Положення параграфу 2 Глави 71 ЦК України, що регулюють кредитний договір, не визначають періоду нарахування процентів за кредитним договором. Для уніфікації правового регулювання нарахування процентів за кредитним договором запропоновано встановити в законі правило, згідно з яким проценти на суму заборгованості за кредитом нараховуються з моменту надання кредиту позичальнику, до моменту, який передує його поверненню кредитодавцю або моменту припинення зобов’язання позичальника щодо повернення кредиту з інших підстав. Інше може бути встановлено законом або договором. У разі дострокового повернення кредиту позичальник має сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом за період фактичного користування кредитом.
17. Положення ЦК України, що регулюють кредитний договір, не містять норм які б регулювали нарахування та сплату складних процентів за кредитом (капіталізація процентів). Оскільки встановлення в договорі положень про їх сплату можливе в силу дії принципу свободи договору, в цілях захисту прав споживачів запропоновано надати право сторонам кредитного договору застосовувати складні проценти лише в господарських відносинах. В свою чергу нарахування та сплата процентів за кредитним договором авансом порушує баланс інтересів сторін за кредитним договором та має бути заборонено.
18. Застосування у формулі визначення розміру змінюваної процентної ставки локального індексу банку-кредитодавця, який самостійно встановлюється таким банком на підставі розрахунку середньої вартості залучених банком коштів у валюті, що відповідає валюті кредиту, не відповідає нормам частини 5 статті 1056-1 ЦК України.
19. Відсутність в законодавстві України норм, які б обмежували максимальний розмір процентних ставок за споживчими кредитами є суттевим недоліком законодавства України. Для усунення цього пропонується встановити у Законі України «Про споживче кредитування» заборону банкам встановлювати процентні ставки у розмірі, що на дату укладення договору більш як удвічі перевищує останню середньозважену вартість кредиту (відповідного виду, валюти та строку) у процентах, розміщену на офіційному сайті Національного банку України. Що ж до небанківських фінансових установ, то процентні ставки останніх не можуть перевищувати максимального розміру її вартості, що встановлена Національною комісією, яка здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг.
20. Сплата позичальником установлених кредитним договором комісій та/або компенсацій, які сплачуються за дії кредитодавця, що належать до предмета договору або вчиняються кредитодавцем на виконання вимог публічно-правових норм є такою, що створює дисбаланс прав та обов’язків сторін кредитного договору. З огляду на це, встановлення комісій, компенсацій у кредитному договорі має бути обмежено законом.
21. Понятійний апарат, що використовується у цивільному законодавстві при регулюванні кредитних правовідносин, які виникають на підставі кредитного договору є недосконалим. Такий стан правового регулювання кредитних відносин свідчить про потребу визначення в законі таких понять як: «предмет кредитного договору»; «кредитний ліміт у кредитній лінії»; «кредитний ліміт за кредитом овердрафт»; «кредит овердрафт»; «ануїтетні платежі» та ін..
22. Комерційний кредит – це: а) зобов’язання з надання кредиту, як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг, яке не має окремої договірної форми; б) умова оплатного цивільно-правового договору, відмінного від кредитного договору, яка передбачає надання комерційного кредиту. Згідно закону комерційний кредит може мати товарну форму (надання речей, які визначені родовими ознаками) та грошову форму (надання грошових коштів). При цьому під видами комерційного кредиту слід розуміти договірні зобов’язання, пов'язані з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, на умовах авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг.
23. Правове регулювання комерційного кредиту істотно відрізняється від правового регулювання кредиту, що надається на підставі кредитного договору. Комерційний кредит відрізняється від кредиту, що надається на підставі кредитного договору таким: а) суб’єктним складом сторін зобов’язання, який визначається нормами ЦК України, що регулюють цивільно-правовий договір, який містить умови комерційного кредиту; б) матеріальним об’єктом зобов’язання комерційного кредиту можуть бути грошові кошти (гривня); у відносинах, що виникають на підставі зовнішньоекономічного договору та в інших випадках, встановлених валютним законодавством України іноземна валюта; речі, що визначаються родовими ознаками, а за домовленістю сторін договору і речі, що визначаються індивідуальними ознаками; в) відсутністю окремої договірної конструкції; г) оплатністю, яка може виражатись не тільки у сплаті процентів, а також через встановлення ціни товару (роботи, послуги) за основним зобов’язанням через надання комерційного кредиту у вигляді знижки або надбавки, або встановлення в договорі сплати винагороди непроцентного характеру; д) відсутністю самостійної цілі, в зв’язку з чим цільове використання комерційного кредиту не має правового значення; е) розумінням розміру комерційного кредиту, під яким слід розуміти ціну майна, отриманого без оплати або з частковою оплатою однією із сторін договору з умовами комерційного кредиту (відстрочення, розстрочення оплати), або суму коштів, сплачену однією стороною договору з умовами комерційного кредиту іншій стороні, до моменту отримання зустрічного виконання (попередня оплата, аванс); є) розумінням строку (терміну) комерційного кредиту, під яким слід розуміти строк (термін), у який (з настанням якого) має бути виконаний зустрічний обов’язок однієї із сторін договору щодо оплати другій стороні договору товару (робіт, послуг), що передані (виконані, надані) до їх оплати (відстрочення, розстрочення оплати) або строк (термін), у який (момент з настанням якого) має бути виконаний зустрічний обов’язок однієї із сторін договору щодо передання (виконання, надання) товарів (робіт, послуг) іншій стороні, оплата яких була здійснена наперед (попередня оплата, аванс); ж) тим, що умова щодо повернення кредиту не відповідає суті комерційного кредиту; з) тим, що за загальним правилом умова про строк (термін) комерційного кредиту згідно з законом не є істотною умовою цивільного договору з умовами комерційного кредиту.
- Стоимость доставки:
- 200.00 грн