Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ПЕДАГОГІЧНІ НАУКИ / Загальна педагогіка, історія педагогіки і освіти
Назва: | |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: |
ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ У Вступі обґрунтовано актуальність досліджуваної теми, визначено мету й завдання, розкрито наукову новизну, окреслено теоретичне й практичне значення роботи, наведено дані про апробацію результатів дисертації. У першому розділі «Ґенеза та становлення музичного виховання в Закарпатті 20-30-х років ХХ століття» простежено еволюцію теорії та практики організації закладів освіти (початкових, горожанських шкіл, гімназій) Закарпаття в 1919–1939 рр.; обґрунтовано внесок культурно-освітніх діячів та педагогів у справу музичного виховання. Дослідження творчої спадщини українських педагогів, які в різні історичні періоди, а саме в умовах дії системи інгібування, нагромадили значний досвід у справі навчання і виховання молоді, є істотним джерелом збагачення теорії і практики національної системи освіти на рівні музичного виховання. Стрижневі позиції розвитку музичного виховання в Закарпатті першої половини ХХ століття були закладені відповідно до етапів, що мають суттєві відмінності. Йдеться про період існування Австро-Угорської монархії (1867–1918) та Чехословацької Республіки (1919–1939). У зв’язку з розпадом Австро-Угорської монархії від 31 жовтня 1918 року мирним шляхом відбувся вихід Закарпаття з її державного організму, а відтак – на умовах Сен-Жерменського договору від 10 вересня 1919 року – входження в новостворену Чехословацьку Республіку. До цього часу відсутні спеціальні дослідження, які б системно висвітлювали складники змісту музичного виховання у Закарпатті упродовж 1919–1939 рр. Варто виокремити ґрунтовну монографію «Музичне життя Закарпаття 20–30-х років ХХ ст.» Т.Росул, в основу якої покладено аналіз виконавської і концертної музичної культури Закарпаття. Тут побічно згадується і коло музично-освітніх аспектів, які вперше стали предметом даного дисертаційного дослідження. Окремі важливі моменти порушені у цінних роботах Г.Голик («Музичне виховання в українській школі» (Дрогобич, 1998), О.Аліксійчук («Морально-естетичне виховання учнів початкових класів засобами української народної музики» (Кам'янець-Подільський, 2004) та І.Бермес («З історії музичного шкільництва Дрогобиччини 20-30-х років ХХ ст.», Дрогобич, 2007). Розглядаючи етапи становлення і розвитку музичного виховання в Закарпатті 1919–1939 рр., важливо окреслити пріоритети, спрямовані на вираження музики як невід’ємної частини національної культури. Взаємозв’язок між уроками музики і народознавством давав значну ефективність на рівні музичного виховання в гімназії. Міжпредметний зв'язок між уроками музики та інших гуманітарних дисциплін був очевидним для провідних педагогів Закарпаття – А.Волошина, С.Дністрянської, А.Штефана, А.Алиськевича, В.Бірчака, В.Пачовського, Й.Пуйо, П.Світлика. Їхня діяльність була спрямована на формулювання цілей загального та музичного виховання, відбору музичного змісту, окреслення дидактичних форм – способів науки співу. Вони пропонували надати музиці функції формування загальної культури. У зв’язку з цим вважали за необхідне ознайомлювати молодь зі знаковими творами музичної літератури, розтлумачувати їхню художню вартість, усвідомлювати тісні зв’язки музики з іншими видами мистецтва. В інонаціональному середовищі має місце своєрідне прищеплення навичок сприйняття нотного тексту чужомовних композиторів. Так, у Берегівській гімназії широко практикувалася вокально-хорова робота на уроках музики. Тут природно звучав стимул, що свідомо навертав школярів на рецепцію носіїв угорської музичної культури (Ференц Ліст (1811–1886), Ференц Еркель (1810–1893), Бейло Барток (1881–1945), Золтан Кодай (1882–1967). Закарпаття відігравало певну роль екстериторіального культурно-освітнього центру, куди проникали відомості про новинки музичної культури не тільки з Галичини, Буковини, але й із Наддніпрянської України. Чимало її уродженців (О.Приходько, І.Трухлий, М.Садовський) знайшли благодатний притулок саме в містах і селах Закарпаття. Вони органічно увійшли у пласт духовних змагань закарпатців, прагнучи збагатити їх за рахунок загальноукраїнських реалій. Наприклад, 1919 року під керівництвом П.Холодного завершилася розробка визначальної освітньої програми «Проект єдиної школи на Вкраїні». Цей документ ґрунтувався на оцінках різноманітних навчальних предметів, у тім числі, музично-естетичного виховання. Музичні заняття, як один із дієвих засобів виховання, проголошувалися обов’язковою шкільною дисципліною упродовж усього періоду навчання. Тут зазначалося, що спів розвиває музичні здібності учнів, прищеплює естетичний смак і почуття прекрасного. Музичні заняття мали б бути обов’язковими для всіх школярів. Аналіз архівних матеріалів свідчить про те, що провідні педагоги Закарпаття орієнтувалися на програму П.Холодного, що містила загальну характеристику пісень: а) пісні з елементарними рухами (маршові пісні, пісні з плесканням у долоні в такт та з іншими рухами); б) пісні з іграми, пісні до танців, пісні з гімнастичними рухами; в) пісні-ілюстрації до казок, оповідань, поетичних творів; г) пісні настрою та пісні, пов’язані з розмовою, з діалогами (родинні, історичні); д) етнографічні пісні (колядки, щедрівки, веснянки, купальські); е) пісні на вибір учителя з огляду на мелодію і зміст; є) церковні пісні. Із проголошенням урядом А.Волошина української мови державною мовою в Закарпатті набула нового звучання орієнтація на трансцендентні вартості, пов’язані з багатством внутрішнього світу людини – її духовних начал. Звідси – намагання культурно-освітніх осередків, у першу чергу «Просвіти», одним з керівників якої був А.Волошин, максимально використати пісенну творчість українського народу на уроках музики. Товариство започаткувало випуск часопису «Підкарпатська Русь», готувало підручники для шкіл, спрямовувало діяльність молодіжних організацій «Пласт» і «Січ», пропагувало освіту, мистецтво, музику, культурні надбання України та інших європейських держав. У зв’язку з цим основну функцію у процесі музичного виховання реалізовували хорові колективи, що діяли при «Просвіті», а також школах, гімназіях. Іноді вони набували рис, властивих музично-освітнім закладам. Музичні колективи, які функціонували в 20-х-30-х рр. були вагомою ланкою, що здійснювала музичне виховання молоді різних вікових категорій: дитячий хор у Сваляві, студентський хор «Відродження», камерний оркестр Ужгородської вчительської семінарії, оркестр Мукачівської вчительської семінарії, хор державної підкарпатської руської гімназії в Ужгороді (диригент В.Штилиха), хор читальні товариства «Просвіта» в Хусті (диригент Ю.Шпірій), хор читальні товариства «Просвіта» в Сірмі (диригент М.Попадич), хор пластунів в Ужгороді, хор «Гармонія». Серед названих колективів особливою популярністю користувався Руський національний хор в Ужгороді (1921–1926). 30-ті роки ХХ ст. позначені тим, що для музичної освіти й виховання учнівської молоді в Закарпатті було характерне піднесення внаслідок уведення нового виду діяльності на уроках – слухання музики з метою активізації емоційності учнів. Звідси – свідома рецепція як музичних творів, так і їхніх структурних елементів. Зважаючи на те, що у 20-30-х рр. в Закарпатті чільну роль відігравали носії національно-визвольних змагань України, то відбувалося комплексне осмислення змістового навантаження – музичного й словесного. Музичне життя в Закарпатті 1919–1939 рр. зазнало системного і структурного піднесення, що зумовило новий поштовх для подальшого розвитку музичної освіти та формування професійної композиторської школи краю у другій половині ХХ ст. Архівні матеріали свідчать про те, що уряд Першої Чехословацької Республіки проводив у Закарпатті цілеспрямовані акції задля впровадження державного стандарту музичної освіти як основи формування її змісту. У другому розділі «Педагогічні моделі музичного виховання та їхній дискурс у періодиці Закарпаття (1919–1939)» окреслені особливості музичного виховання в Закарпатті упродовж 1919–1939 рр. на рівні оцінок на сторінках періодичних видань краю, а також у річних «Звідомленнях» гімназійних осередків. Педагогічна преса Закарпаття в 20-30-х ХХ ст. відіграла особливу роль у справі становлення виховного національного ідеалу, що закономірно охоплює різні чинники і, зокрема, модельні парадигми музичного виховання. У 20–30-х рр. ХХ ст. громадський рух за розвиток освіти й виховання, у тім числі музичного, розгорнувся й активізувався у переважній більшості міст і сіл краю. Це засвідчують публікації в періодичних виданнях досліджуваного періоду. На сторінках як журналів, так і газет розглядались питання, присвячені загальній проблемі становлення національної школи в Закарпатті. У цьому зв’язку музичне виховання посідало ключову роль, а саме – в аспекті становлення особистості з проекцією на трансцендентні вартості. В основу дослідження лягли численні статті, опубліковані у спеціальних виданнях «Учитель», «Учительський голос», «Наша школа», «Підкарпатська Русь», «Світло», «Карпатський край», «Наш рідний край», «Календарі «Просвіти», «Наша земля». У публікаціях мають місце конкретні намагання порушити педагогічні проблеми з проекцією на формування модельних парадигм щодо музичного виховання, визначення їхнього змісту, виокремлення взаємозв’язку загальних закономірностей з принципами формування особистості. Оскільки мета, характер і зміст музичного виховання визначаються об’єктивними потребами передусім суспільства, соціокультурними, етнічними нормами та традиціями народу, то стрижневими були ідеї навколо зміцнення ролі учительства у справі організації музичного виховання в контексті розвитку та утвердження українського шкільництва в Закарпатті. У цьому плані значна увага зосереджувалася на ролі вчителя, його авторитету для вихованців. У педагогічних журналах, що виходили у 20-30-х рр. ХХ-го ст. у Закарпатті, системно викладені модельні парадигми музичного виховання. Йдеться про конкретні рекомендації провідних учителів, музикантів стосовно ведення уроків співів і музики. В музичних рубриках порушувалися важливі проблеми, які окреслювали пріоритетні позиції у процесі музичного виховання. До них належать раціональна інтеграція складових навчально-вихованого процесу з орієнтацією на розвиток творчих обдарувань, ідеї індивідуального та диференційованого підходів до навчання дітей музики та співу. Проаналізовані у процесі дослідження документи і матеріали свідчать: у 20-30-х рр. ХХ-го ст. відбувалось активне здійснення шкільного музичного виховання, а також його поширення на сторінках багатьох періодичних видань Закарпаття («Наш рідний край», «Пчілка», «Учитель», «Календарі» «Просвіти» та ін.). Квінтесенцією опублікованих методичних матеріалів було розгортання духовних змагань за створення української національної школи в Закарпатті за умов відсутності державотворчих чинників. Педагогічна праця спрямовувалась на захоплене навчання дітей, яке б, за твердженням Й.Бузинкая, розвивало їхні таланти, а звідси – прагнення впливати на морально-естетичні почуття школярів. Дитяча психіка винятково чутлива, коли взаємодіють яскраві враження, що відображають сукупність потенційних умінь і навичок. Спів і ширше – заняття музикою, засвоєння змісту музичного твору – це один із дієвих засобів музичного виховання як такої трансцендентної цінності, що впливає на дискурс і спричиняє якісне оновлення змісту. Цей чинник відіграє помітну роль у формуванні особистості учня як суб’єкта національної школи. Як у періодичних виданнях Закарпаття, так і в гімназійних звітах музичне виховання розглядалося на рівні основної підвалини естетичного виховання молоді. У третьому розділі «Методика музичного виховання та принципи формування репертуару в навчальних закладах Закарпаття (1919–1939 рр.)» проаналізовано зміст і методику музично-навчальної роботи в освітніх осередках Закарпаття, їхню патріотичну спрямованість, діяльну активність педагогів і учнів, стрижень якої визначало музичного виховання у контекстуальному розумінні його становлення. Актуальною тенденцією розвитку сучасної національної системи виховання, яке передбачає навчання дітей на культурно-історичному досвіді рідного народу, його традиціях, звичаях, обрядах, – є відродження, дослідження та популяризація творчої спадщини видатних педагогів, діячів музичного мистецтва минулого, зокрема й періоду розквіту шкільництва в Закарпатті, що припав на час перебування краю в складі Чехословацької Республіки. Особливу увагу привертає діяльність закарпатських фольклористів, вчителів, музикантів, диригентів початку ХХ ст., які зуміли розгорнути активну працю на ниві музичної освіти і виховання в регіоні. Їхні пісенні збірки становлять особливий теоретичний і практичний інтерес і в сучасних умовах для музичного формування молодого покоління. На початку 20-х рр. ХХ ст. провідні педагоги краю розглядали музичне виховання, зокрема і спів, як надзвичайно цінний і важливий засіб народопросвітницької праці. Цей чинник не тільки облагороджує людську душу, а й збуджує соціальні й патріотичні почуття, утримує ясний зміст думки і повагу до ближнього. Спів вивчався на курсах для неписьменних. Це було своєрідним заохоченням до навчання і старших учнів, аби ширити серед народу любов до фольклору, вивчати церковні піснеспіви, брати участь у творчих колективах. З цією метою при сільських школах функціонували співочі гуртки молоді і старших. Вони були покликані оживити народно-виховні заходи на рівні музичного виховання. Особливій критиці піддавалися відсутність практично-дидактичних праць, статей про музичне навчання, виховання і про ті проблеми, які виникали у практичній культурній діяльності серед народних мас. Ставилися нові завдання щодо піднесення інтересу вчительства на чолі практичного шкільного заняття та усунення тих недоліків, які існували на той час у народних школах. За нових історичних, суспільно-політичних та культурно-освітніх умов значні вимоги висувались перед викладацьким корпусом народних шкіл. Звучали заклики до тісної співпраці та дискусій між педагогами у справі популяризації своїх новітніх методів музичного виховання. Адже тільки в такий спосіб можна підвищити загальний рівень освіти, навчання і виховання. Так, С.Бочек на сторінках журналу «Учитель» зазначав, що при учительських окружних гуртках слід організовувати шкільні збори з метою обговорення загальних шкільних справ, обміну зразками планів та досвідом. Визначення змісту музичного виховання в школі передбачало вироблення вокальної техніки, нотної грамотності, формування музичної уяви, музичного смаку. Зорові і слухові вправи розглядалися як основа вироблення музичної пам’яті. У 20-30-х рр. ХХ ст. з’явилася низка методичних розробок досвідчених педагогів-музикантів, які розкривали зміст і мету шкільного музичного виховання, подавали нові методи роботи в школі. З-поміж слід виокремити праці А.Прухи («Шкільна практика», 1924), Ю.Боршоша («Дещо про вивчення співу», 1924), М.Бращайка («Про пісню-коломийку», 1926), П.Яцка («Свято нашої пісні», 1926), М.Рощахівського («Що співати?», 1926), П.Світлика («Народні пісні», 1926), М.Муранія («Естетичні відчуття у дітей та їхній розвиток», 1930), А.Буркацького («Уваги до вивчення співу», 1930), П.Милославського («Хоровий спів у Підкарпатській Русі», 1936; «Як розвивати слух дітей?», 1937), М.Беловарія («Орішок теорії музики», 1937), А.Скиби («Спів у народній школі», 1938). Цінність становлять такі методи і прийоми музичного виховання школярів, які знайшли своє відображення і вдосконалення у працях названих авторів. Методика розвитку музичних здібностей у їхній педагогічній спадщині включає в себе виховання таких якостей, як відчуття ладу, ритму, метру, а також формування цих відчуттів з опорою на народнопісенну творчість, здатну посилити процес музичного виховання і піднести розвиток особистості відповідно до потреб суспільного життя. Проаналізований доробок музичних діячів, вчителів, композиторів, фольклористів Закарпаття упродовж 1919–1939 рр. підтверджує увагу суспільства до музичної освіти в дошкільних установах, початкових і середніх школах, гімназіях. Свідчення цьому – «Співаники» для шкільного вжитку, авторами яких були відомі педагоги і композитори – Г.Гузенний, М.Рощахівський, О.Кізима, В.Ромішовська, С.Фенцик, І.Бокшай, М.Гоєр, Б.Дуб, М.Кобза, Д.Задор. Метою цих пісенників було плекання у молоді любові до музичного мистецтва, народної пісні. Вони справили помітний вплив на розвиток змісту музичного навчання в Закарпатті, бо наповнювали освітній процес дидактичним матеріалом. Завдяки цьому шкільні хорові колективи мали високохудожній репертуар. Музично-педагогічні надбання митців Закарпаття, базовані на фольклорних зразках, і сьогодні заслуговують на широке визнання, перевидання і використання в навчальному процесі. Це сприятиме підвищенню у дітей інтересу до уроків музики, формуванню їхнього естетичного смаку, потягу до пізнання історії українського народу, його традицій, обрядів і звичаїв. Зміст музичного виховання у поєднанні з естетичним має історичний характер. Це було характерно для музичної школи, заснованої С.Дністрянською 1936 року в Ужгороді. Видатний педагог вміло поєднувала домінантні лінії, що творять один процес – формування та становлення особистості. Її підхід до оцінок традиційної системи європейського виховання був зорієнтований передусім на розвиток навичок навчання, образного мислення й творчого уявлення крізь призму музичного виховання. Педагогічна модель С.Дністрянської мала стратегічну мету – удосконалити систему становлення музичного виховання в Закарпатті. У досліджуваний період музичне виховання в школах Закарпаття мало належне науково-методичне підґрунтя, що забезпечувало використання його початкової мети і завдань.
|