Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ЮРИДИЧНІ НАУКИ / Криміналістика; судово-експертна діяльність; оперативно-розшукова діяльність
Назва: | |
Альтернативное Название: | Гордин Л.Я. Уголовно-процессуальные проблемы создания и деятельности следственно-оперативных групп |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: | У вступі обґрунтовується актуальність теми дисертації, визначається ступінь її наукової розробки, мета та завдання, об'єкт, предмет і методи дослідження, формулюються наукова новизна, теоретичне та практичне значення отриманих результатів, зв'язок дисертації з науковими програмами, апробація результатів дослідження. Перший розділ «Загальна характеристика сутності слідчо-оперативних груп в кримінальному процесі України» присвячений дослідженню особливостей окремих форм взаємодії слідчого з органом дізнання в процесі провадження досудового розслідування кримінальних справ, зокрема, розкриттю сутності слідчо-оперативних груп як специфічної форми взаємодії органів досудового слідства і дізнання, здійсненню їх класифікації та аналізу завдань слідчо-оперативних груп різних видів. Розділ складається з трьох підрозділів. У підрозділі 1.1. «Загальна характеристика окремих форм взаємодії слідчого з органом дізнання в процесі провадження досудового розслідування» визначається поняття, теоретичні та правові підстави взаємодії органів досудового слідства і дізнання. Докладно розглядається природа та особливості таких форм взаємодії, як повідомлення слідчого про результати оперативно-розшукових заходів, виконання органом дізнання доручень і вказівок слідчого, допомога органу дізнання при провадженні окремих слідчих дій, що, в свою чергу, на подальших сторінках роботи дало змогу визначити спільні та відмінні риси вказаних форм з такою, як взаємодія в складі слідчо-оперативних груп. У підрозділі 1.2. «Слідчо-оперативна група як специфічна форма взаємодії органів досудового слідства і дізнання при розкритті та розслідуванні злочинів» зазначається, що така форма взаємодії, як діяльність в складі слідчо-оперативної групи, передбачає використання як процесуальних, так і непроцесуальних форм взаємодії, поєднання процесуальних і непроцесуальних методів розслідування та розкриття злочинів, і саме тому СОГ є складною, організаційно-процесуальною формою взаємодії. Вона виникла і вдосконалювалася в кримінальному процесі України на базі трансформації групового методу розслідування в його нову якість – особливий колективний тип функціональної організації діяльності по розкриттю та розслідуванню злочинів. На підставі аналізу різноманітних точок зору, висловлених в юридичній літературі щодо визначення поняття СОГ, а також з’ясування відмінностей її від інших колективних формувань, що створюються під час провадження в кримінальних справах (зокрема, слідчих бригад, оперативних груп, оперативно-слідчих груп), а також відмінностей від інших форм взаємодії слідчих та органів дізнання (зокрема, таких, як дача слідчим доручень і вказівок органу дізнання про проведення слідчих, розшукних дій чи оперативно-розшукових заходів; надання допомоги слідчому при провадженні окремих слідчих дій) пропонується власне визначення цього поняття, в якому відображаються такі його характерні ознаки, як: організованість; спільність мети і завдань; тимчасовий характер діяльності; участь представників різних служб і відомств; пріоритет процесуального керівництва; поєднання у межах одного процесуального формування засобів і методів роботи, притаманних суб’єктам з різним процесуальним статусом; стійкість складу СОГ. Отже, на думку дисертанта, слідчо-оперативна група, як специфічна форма взаємодії органів досудового слідства та дізнання при розкритті та розслідуванні злочинів, – це внутрішньо-упорядковане формування тимчасового характеру, яке у випадку необхідності створюється за рішенням відповідної посадової особи правоохоронного органу (тобто, є позаштатним) як до, так і після порушення кримінальної справи, що об’єднує в собі під керівництвом особи, яка володіє процесуальними повноваженнями, співробітників правоохоронних органів та інших фахівців, які здійснюють різні види державно-правової діяльності (як кримінально-процесуальну, так і оперативно-розшукову) з використанням притаманних їм засобів і методів роботи, спрямованої на вирішення завдань досудового провадження в кримінальних справах. Підрозділ 1.3. «Завдання слідчо-оперативних груп та їх класифікація» складається з двох структурних частин. У пункті 1.3.1. «Завдання слідчо-оперативних груп» відзначається, що завдання, які стоять перед слідчо-оперативними групами, зумовлені: по-перше, метою всього кримінального судочинства, якою є захист суспільства і громадян від злочинних посягань, захист їх честі, гідності, життя, здоров’я, майнових та інших прав і інтересів, що охороняються законом, а також поновлення порушених прав; по-друге, функціональною роллю СОГ, що визначається залежно від функціонального призначення посадових осіб, які входять до її складу, і якою є розслідування злочинів; по-третє, випливають із загальних завдань кримінального процесу (ст.2 КПК) і специфічних завдань стадії досудового розслідування. У пункті 1.3.2. «Види слідчо-оперативних груп» на підставі критичного аналізу спроб класифікації СОГ, які мають місце в юридичній літературі, дисертант пропонує здійснювати її за різними критеріями, зокрема: 1) за структурою; 2) за складом учасників (якісною і кількісною ознакою); 3) за відомчою приналежністю; 4) за часом функціонування; 5) за рівнем організації роботи; 6) за функціонально-цільовим призначенням (тобто, залежно від безпосередніх функцій, конкретних завдань і змісту діяльності). Проаналізовані безпосередні завдання та окремі особливості створення і діяльності різних видів СОГ. Другий розділ «Порядок створення слідчо-оперативних груп та особливості правовідносин, що виникають в процесі їх діяльності» присвячений розгляду процесуальних та організаційних проблем створення слідчо-оперативних груп, порядку визначення їх складу, вибору та призначення керівника, аналізу його повноважень та особливостей його взаємовідносин з членами групи, а також особливостей правовідносин керівника СОГ та її членів з окремими суб’єктами кримінального процесу. У підрозділі 2.1. «Процесуальні та організаційні проблеми створення слідчо-оперативних груп» зазначається, що створення СОГ можна умовно поділити на два етапи: прийняття рішення про створення групи із визначенням її складу та керівника і документальне оформлення створення групи. Загальною і єдиною підставою для створення СОГ для розкриття конкретних злочинів є необхідність інтенсивної, постійної взаємодії слідчого та органу дізнання при провадженні в кримінальній справі, тобто неможливість або труднощі в розкритті злочину без постійного оперативно-розшукового забезпечення діяльності слідчого (слідчих). Потреба у такій взаємодії для успішного розслідування і розкриття кримінальної справи може виникати як у слідчих, які постійно потребують отримання інформації від оперативних працівників органу дізнання, так і у співробітників, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, які також повинні вміло використовувати результати виконання процесуальних дій, для чого їм потрібен постійний контакт зі слідчим, глибоке знання матеріалів кримінальної справи. До конкретних же випадків (або конкретних підстав) створення СОГ, на думку дисертанта, можна віднести такі: підвищена суспільна небезпека вчиненого злочину, неочевидність його в цілому або окремих епізодів; вчинення низки однорідних («серійних») злочинів одним способом; наявність великої кількості злочинних епізодів у кримінальній справі, вчинених на різних територіях; встановлення в ході розслідування кримінальної справи наявності організованої групи або злочинної організації; необхідність здійснення в короткий строк (у розслідуваній кримінальній справі) великого обсягу організаційних, слідчих дій і оперативно-розшукових заходів, тощо. Тому, на погляд автора, розслідування таких злочинів саме слідчо-оперативною групою має бути правовим звичаєм, оскільки йдеться про найбільш ефективну форму об’єднання зусиль працівників правоохоронних органів по вирішенню завдань кримінального судочинства. Щодо процесуального порядку оформлення створення СОГ, то він, на думку здобувача, повинен бути наступним. Начальник органу дізнання за згодою з керівником слідчого підрозділу або зі слідчим, який прийняв справу до свого провадження, приймає рішення про виділення для роботи в СОГ необхідної кількості оперативних та інших працівників органу дізнання, яких персонально перераховує у виданому наказі та визначає інші організаційні заходи. Отримавши копію наказу про виділення співробітників в СОГ, начальник слідчого підрозділу або прокурор виносить від свого імені постанову про її створення, зазначивши в ній її повний склад (в тому числі й слідчих, які до неї включені) та слідчого-керівника (старшого) групи. З метою оптимізації розслідування злочинів СОГ та забезпечення прав учасників кримінального судочинства висловлюється думка про доцільність встановлення в законі уніфікованого порядку створення СОГ, внесення зміни до її складу та припинення її діяльності. У всіх зазначених випадках, на думку дисертанта, наведені процесуальні рішення мають бути формалізовані згідно зі ст. 130 КПК України у відповідній постанові: про створення слідчо-оперативної групи; про зміну складу слідчо-оперативної групи; про припинення діяльності слідчо-оперативної групи. Підрозділ 2.2. «Визначення складу слідчо-оперативної групи, вибір та призначення її керівника» складається з двох структурних частин. У пункті 2.2.1. «Визначення складу слідчо-оперативної групи» вказується, що для створення дійсно робочої ефективної СОГ необхідно: 1) правильно визначити її кількісний склад: а) чисельність (як показало дослідження найбільш оптимальна кількість – 3-7 чоловік); б) кількісне співвідношення слідчих і оперативних працівників, яке повинно бути збалансоване залежно від характеру справи, що розслідується, обсягу процесуальної і оперативно-розшукової роботи, яку потрібно виконати; 2) здійснити якісний відбір членів групи, зокрема до неї доцільно включати співробітників, які проводили огляд місця події, збирали матеріали, на підставі яких було порушено кримінальну справу, або які вже раніше працювали по цій справі, а також враховувати не тільки ділові, але й моральні якості слідчих та співробітників органів дізнання, які залучаються до роботи. У пункті 2.2.2. «Вибір та призначення керівника слідчо-оперативної групи» робиться висновок, що керівником слідчо-оперативної групи повинен призначатися суб’єкт, основною функцією якого є провадження процесуальної діяльності в кримінальній справі, тобто перевага повинна віддаватися процесуальному керівництву діяльністю СОГ. Недоцільним є призначення керівником слідчо-оперативної групи начальника слідчого підрозділу чи прокурора. Більш правильним буде їх особисте керівництво проведенням окремих слідчих дій, які мають особливе значення для розслідування, а керівництво ними всім процесом розслідування СОГ повинно бути опосередкованим. Це дозволить керівнику слідчого підрозділу і прокурору більш повно, об’єктивно, оперативно та всебічно здійснювати відомчий контроль і прокурорський нагляд за ходом розслідування. В окремих випадках і при провадженні дізнання у справах про злочини, які не є тяжкими чи особливо тяжкими, можуть створюватися групи, до складу яких можуть входити співробітники органу дізнання, які наділені як процесуальними, так і оперативно-розшуковими повноваженнями (наприклад, коли необхідно провести велику кількість слідчих дій і оперативно-розшукових заходів або досить складні слідчі дії), причому керівником такої групи повинна призначатися особа, яка провадить дізнання, тобто співробітник органу дізнання, наділений процесуальними повноваженнями. На думку дисертанта, така група за своєю сутністю також є слідчо-оперативною, оскільки вона відповідає всім ознакам цього формування: організованість, спільність завдань, тимчасовий характер діяльності, участь представників різних служб чи відомств, пріоритет процесуального керівництва. У підрозділі 2.3. «Повноваження керівника слідчо-оперативної групи та особливості його взаємовідносин з членами групи» дисертант поділяє повноваження керівника СОГ на два види: процесуальні та організаційні. При докладному аналізі вказаних повноважень, критично аналізуються різноманітні позиції щодо численних спірних питань, які мають місце в теорії та на практиці, і висловлюється бачення шляхів їх вирішення. Так, зокрема, щодо розподілу процесуальних повноважень слідчих, які входять до складу групи, то, на думку дисертанта, керівник СОГ вправі приймати процесуальні рішення у кримінальній справі, які стосуються руху кримінальної справи, спрямування розслідування в цілому. Слідчий же, який входить в групу, повинен мати право приймати важливі процесуальні рішення з питань, що виникають в ході розслідування, лише в межах дорученої йому ділянки роботи (про притягнення як обвинуваченого, про обрання запобіжних заходів та з інших питань) після узгодження з керівником групи. Керівник СОГ вправі, враховуючи кваліфікацію конкретного слідчого, при визначенні йому самостійної ділянки роботи, встановити той обсяг і межі його процесуальної діяльності, який він успішно зможе виконати самостійно. Виконання інших дій, що потребують більш високої кваліфікації, керівник групи повинен провести безпосередньо сам, або, попередньо обговоривши умови та порядок їх проведення з менш досвідченим слідчим, доручити їх останньому, проконтролювавши потім якість і повноту виконання. Підтримується висловлена в юридичній літературі думка (А.Д. Соловйов, М.М. Міхеєнко), що при складанні обвинувального висновку, у випадку необхідності можна використовувати допомогу всіх членів СОГ, однак право підпису цього процесуального документа повинно належати тільки керівнику групи (так як він один прийняв справу до свого провадження, і, таким чином, несе персональну відповідальність за повноту всього розслідування). Повноваження слідчого-керівника СОГ в частині допуску до оперативно-розшукових матеріалів, які отримані в ході розкриття та розслідування злочинів, на думку автора, повинні бути регламентовані в законодавчому порядку. Враховуючи те, що мова йде не про звичайного слідчого, який одноособово розслідує кримінальну справу, а про керівника СОГ – організаційного формування, яке виконує при провадженні в кримінальній справі покладені завдання шляхом використання як процесуальних, так і оперативних можливостей, то, вважаємо, що останній повинен володіти дещо більшими повноваженнями, і не тільки по керівництву тимчасово підлеглими йому співробітниками органу дізнання, які входять до складу СОГ, а також і можливостями ознайомлення з результатами ОРД, а інколи й джерелами їх отримання, засобами та методами оперативно-розшукової діяльності. Розподіл обов’язків, певних ділянок роботи керівником СОГ між її членами є важливим повноваженням, яке входить до його компетенції та залежить від способу розслідування – децентралізованого чи централізованого, а також від окремих інших обставин. В роботі розглянуті особливості цих способів розслідування. Підрозділ 2.4. «Особливості правовідносин керівника СОГ та її членів з окремими суб’єктами кримінального процесу» присвячений аналізу окремих особливостей взаємовідносин членів СОГ з прокурором та учасниками процесу, які захищають у справі свій або представлюваний ними інтерес. На підставі аналізу ст.14 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» відзначається, що здійснення нагляду за провадженням досудового розслідування кримінальних справ СОГ, в діяльності яких поєднуються процесуальні та оперативно-розшукові заходи, не відноситься до компетенції прокурорів районів, міст та міжрайонних прокурорів. На думку дисертанта, така позиція законодавця щодо вказаного обмеження суб’єктів прокурорського нагляду є не зовсім зрозумілою, адже, по-перше, прокурори району, міста, міжрайонні прокурори мають загальний правовий статус, відповідну фахову підготовку та значний досвід практичної діяльності, які, думається, є достатніми для належного здійснення цієї функції; по-друге, надання їм такої можливості сприятиме більш ефективному здійсненню прокурорського нагляду за дотриманням закону при провадженні ОРД (з точки зору бистроти та повноти реагування на можливі порушення); по-третє, конституційними функціями прокуратури відповідно до ст.121 Конституції України є нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, а також нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Прокурорський нагляд тут відіграє роль важливої гарантії дотримання закону та прав осіб, щодо яких вона провадиться, і тому, як вбачається, має здійснюватися на всіх рівнях. У законодавчій регламентації оперативно-розшукової діяльності відсутній системний підхід до співвідношення контрольної діяльності суду з прокурорським наглядом за дотриманням прав громадян при проведенні оперативно-розшукової діяльності, оскільки згідно з ч.2 ст.8 Закону України „Про оперативно-розшукову діяльність” прокурор лише повідомляється про отримання судового рішення про проведення оперативно-розшукового заходу. В роботі підтримується пропозиція Ю.М. Грошевого, С.В. Єськова, М.А. Погорецького про необхідність в таких випадках поширення процедури, яка закріплена в ч.5 ст.97 КПК України, – проведення оперативно-розшукових заходів за погодженням із прокурором. При розслідуванні кримінальної справи СОГ для належної реалізації права на відвід усім учасникам процесу необхідно надати можливість ознайомитися із змістом постанови про її створення. В КПК України доцільно встановити, що ознайомлення заінтересованої особи зі складом СОГ повинно бути здійснено не пізніше 2 діб з моменту винесення постанови про її створення та зафіксовано в спеціальному протоколі або підписом на самій постанові. На окрему увагу в контексті цієї роботи заслуговує питання щодо здійснення судового контролю за дотриманням закону. Чинний КПК України не передбачає будь-якої диференціації порядку реалізації судового контролю при провадженні досудового слідства СОГ. Відповідно до ч. 5 ст. 177 КПК України при необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором звертається з поданням до судді за місцем провадження слідства, яким, на погляд автора, є місце прийняття справи до свого провадження слідчим (керівником СОГ). Однак, специфіка розслідування злочину СОГ часто полягає в тому, що слідчі та оперативно-розшукові дії, в тому числі й ті, що обмежують конституційні права людини, одночасно проводяться в декількох регіонах держави. У зв’язку з цим, заслуговує на підтримку пропозиція Д.П. Письменного та В.М. Федченка щодо встановлення альтернативного варіанту здійснення судового контролю – виносити постанову про провадження оперативно-розшукових заходів і слідчих дій повинен суд, на території якого вони будуть проводитися, або ж суд, на території якого провадить розслідування в цілому СОГ на чолі з її керівником. Таке вирішення даного питання сприятиме ефективності розслідування злочину СОГ, не відбиваючись негативно на захисті конституційних прав людини. Третій розділ «Особливості діяльності слідчо-оперативних груп в процесі розкриття та розслідування злочинів» складається з двох підрозділів. У підрозділі 3.1. «Основні принципи діяльності слідчо-оперативних груп» зазначається, що в своїй роботі СОГ керуються принципами взаємодії органів досудового слідства та дізнання, які сформульовані в відомчих нормативних актах, що регламентують порядок взаємодії, однак при цій формі взаємодії вони конкретизуються, звужуються, набувають специфічних рис. До таких основних принципів діяльності СОГ автор представленого дослідження відносить і докладно аналізує наступні: керівну роль слідчого, який очолює групу; спільне (узгоджене) планування слідчих дій і оперативно-розшукових заходів; розмежування функцій і компетенції членів групи; раціональний обмін інформацією, що здійснюється залежно від конкретних умов. У підрозділі 3.2. «Планування діяльності слідчо-оперативних груп» зазначається, що планування – це складний, розумовий процес, сутність якого заключається у визначенні спрямованості та завдань розслідування, способів і засобів їх вирішення в рамках закону. Планування роботи слідчо-оперативної групи є допоміжним інструментом в розслідуванні злочинів, направлено на оптимізацію процесу розслідування і сприяє своєчасному вирішенню першочергових завдань, ефективному використанню сил і засобів, що є в групи, скорочує час роботи, дозволяє усунути дублювання, сприяє кращій взаємодії членів групи. Принципами планування розслідування кримінальної справи СОГ є: індивідуальність, динамічність, обґрунтованість, законність та оптимальність, узгодженість та спільність. Ефективне планування діяльності слідчо-оперативних груп можливе при оптимальному поєднанні можливостей колективного та індивідуального планування з урахуванням слідчих ситуацій, що змінюються.
У підрозділі 3.3. «Особливості діяльності слідчо-оперативних груп в процесі розкриття та розслідування окремих видів злочинів», який складається з двох пунктів, розглянуто специфіку СОГ в процесі розкриття та розслідування злочинів проти особи (п.3.3.1.) та в сфері економічної діяльності (п.3.3.2.), що відрізняє її від роботи СОГ по інших видах злочинів і обумовлює особливості організації (зокрема кількісного і якісного складу) та діяльності СОГ по цих справах. Схвалюється практика створення як постійно діючих СОГ для розкриття умисних вбивств, так і СОГ для розкриття цих злочинів у тих випадках, коли такі групи в окремих областях не створені. Крім того, у зв’язку з великим обсягом роботи, необхідністю дослідження великої кількості документів, застосування знань з різних галузей науки тощо, доцільним є створення СОГ і в процесі розслідування та розкриття злочинів у сфері економіки. |