Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ПЕДАГОГІЧНІ НАУКИ / Теорія та методика навчання та виховання (по областям та рівням освіти)
Назва: | |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: |
ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ
У вступі обґрунтовано актуальність обраної теми, визначено об’єкт, предмет, мету, завдання дисертаційної роботи, розкрито наукову новизну, теоретичне і практичне значення дослідження, подано відомості про апробацію та впровадження результатів наукової роботи. У першому розділі «Теоретико-методичні засади дослідження» розкрито психолого-педагогічні й історико-методичні підходи до формування краєзнавчої складової шкільної освіти як предмета історико-методичного дослідження, визначено методичні принципи відбору і структурування краєзнавчого змісту курсів історії України у 7-8 класах, висвітлено методичні особливості організації пізнавальної діяльності учнів з опанування краєзнавчою складовою навчального матеріалу. Проведений аналіз психолого-педагогічної, дидактичної, методичної, історичної та краєзнавчої літератури свідчить, що на різних етапах розвитку української держави ідеї краєзнавства визнавались педагогами важливою та необхідною складовою навчально-виховного процесу. Ключовими питаннями у проблемі формування краєзнавчої складової змісту шкільної освіти було становлення краєзнавства як науки, педагогічного явища, дидактичного принципу. На початок ХХ століття краєзнавство сформувалось як науковий напрям у царині місцевої історії та педагогічний принцип у навчанні та вихованні. Педагогічні напрацювання 20–30-х років ХХ ст. стали необхідним підґрунтям виокремлення шкільного краєзнавства як окремого педагогічного феномена, узагальнення його сутності, принципів, функцій та формування краєзнавчої складової змісту шкільної освіти. Основними принципами вивчення краю визначались: дослідницький характер краєзнавчої роботи, світоглядна цінність краєзнавчого матеріалу, комплексний підхід до вивчення краю. Краєзнавство як принцип навчання і складова змісту освіти найбільш продуктивно було реалізовано засобами комплексної системи, що передбачала ознайомлення учнів із природою та суспільним середовищем, що їх оточує, за блоками: «праця» – «природа» – «суспільство». У комплексних програмах краєзнавство було окремим навчальним предметом, напрямом позакласної діяльності і невід'ємною складовою змісту програм з інших предметів, до яких включались відомості про природничо-географічні умови певної території, виробничу діяльність людини і соціокультурне життя, структуровані за рівнями «село – місто – регіон». У 30-ті роки ХХ ст. така модель краєзнавства поступово змінилась на радянську, яка фактично панувала у системі шкільної освіти та реалізовувалась у шкільних програмах і навчальних посібниках до кінця 90-х років ХХ ст. Зміст історичного краєзнавства в цей час визначався ідеологічними настановами щодо акцентування висвітлення радянського періоду вітчизняної історії, пов’язаного з перемогою соціалізму та комуністичним будівництвом. Використання місцевого матеріалу у навчанні історії пов'язувалось із дидактичними принципами «доступності навчання», коли на місцевому, близькому, частково знайомому учням матеріалі розкриваються загальні наукові положення, поняття, а від загальних наукових положень, понять, законів відбувається перехід до розгляду конкретних явищ, фактів навколишнього, місцевого оточення. Аналіз науково-педагогічних та методичних напрацювань 60–80-х років ХХ ст. дає підстави стверджувати, що саме у цей період була сформована методична система впровадження краєзнавства у зміст предметів гуманітарного та природничого циклу початкової та середньої ланки загальноосвітньої школи, розроблено краєзнавче наповнення шкільних курсів географії, історії, літератури та мови. Саме в ці роки видатним українським вченим, методистом з навчання історії М. Лисенком були розроблені методичні підходи до використання краєзнавчого матеріалу у змісті шкільного курсу історії України, на підставі яких до програм з історії СРСР з 1966 року включено розділи «Наш край» та визначено його зміст в контексті радянської ідеології, коли історія краю була невідривною від історії країни, висвітлювались тільки пов'язані з історією країни і значущі для неї місцеві події. Поза увагою залишались повсякденність поліетнічного і полікультурного населення краю та регіону, особливості розвитку територій. Соціально-політичні перетворення початку 90-х років ХХ ст. та потреба у розбудові національної системи освіти обумовили сплеск інтересу до краєзнавчих знань та їх використання в реформуванні шкільної історичної освіти. Cучасне розуміння шкільного краєзнавства пов’язується з його Аналіз наукової та навчально-методичної літератури з історії, історичного краєзнавства, регіональної історії кінця ХХ – початку ХХІ ст. дозволив сформулювати вихідні поняття дослідження. Поняття край визначається як територія найближчого оточення учня, за місцем розташування школи (місто, селище, село, район) і є таксономічною одиницею мікрорівня. Під поняттям регіон розуміється особлива територія, яка характеризується специфічною соціокультурною цілісністю, є таксономічною одиницею між державою і індивідуумом, відображаючи макрорівень. Одним з головних чинників у формуванні регіону визначається його історична доля, а в ній визначальним моментом - поява назви, зафіксованої документально і збереженої в людській пам’яті, а також кордон регіону - державний, адміністративний, природний, оскільки він є суттєвим фактором ізоляції краю, однією з умов формування регіональних особливостей. Природно-географічні умови і характер історичного розвитку окремих районів України зумовили їх певні особливості, що виявляються у територіальному аспекті. Регіонально-територіальний поділ має враховуватись у підготовці краєзнавчих матеріалів для загальноосвітньої школи. Проведений аналіз наукової та навчально-методичної літератури дозволив визначити поняття краєзнавча складова курсу історії України як сукупність історичних відомостей про життя людей в усій багатоманітності його проявів у взаємозв'язку «людина – територія» на локальному (історія краю) та регіональному (історія регіону) рівні. Такі відомості досліджуються на основі вивчення історичних джерел, що відображають специфіку історичних явищ і подій, характерну для локального та регіонального рівнів. Краєзнавчий зміст курсу історії України складають локальні історичні явища і події, зокрема матеріалізовані в пам'ятках історії та культури. Він містить елементи соціальної, етнічної історії, біографістики, історії повсякденності і може бути представлений мікрорівнем і макрорівнем. На мікрорівні – це історія окремих населених пунктів, культових закладів, археологічних, архітектурних та інших пам'яток, видатних та пересічних громадян тощо. Навчальні матеріали макрорівня розкривають історію області (історичної, адміністративної), регіону (історико-географічного, історико-етнографічного, історико-економічного). Загальними дидактичними принципами, на яких має будуватись розробка краєзнавчих навчально-методичних матеріалів для учнів 7-8 класів, є: - науковість, тобто відповідність матеріалу основним положенням та закономірностям історико-краєзнавчої галузі знань; - доступність, тобто можливість учнями сприймати та засвоювати матеріал; - систематичність і послідовність викладення матеріалу, що спрощує та полегшує його засвоєння; - створення змістових і структурних компонентів, які б сприяли формуванню та розвитку пізнавальних інтересів учнів. Аналіз навчально-методичної літератури дозволяє стверджувати, що сучасні методичні принципи відбору змісту краєзнавчої складової курсу історії України базуються на діяльнісній парадигмі навчання та компетентнісному підході. Такими принципами є: здійснення структурно-методичного аналізу історичного навчального матеріалу, визначення співвідношення місцевої, регіональної та національної історії, структурування історико-краєзнавчих відомостей за галузями історичного знання: історико-соціологічні, етнологічні, біографічні тощо; визначення обсягу історико-краєзнавчих знань і способів діяльності в курсі Проведені дослідження свідчать, що пізнавальна діяльність учнів з опанування краєзнавчими знаннями у сучасній шкільній практиці може здійснюватись на трьох рівнях: 1) отримання відібраних (готових) знань про «край», «регіон» з підручників, навчальних посібників, підготовлених учителем матеріалів; 2) самостійне набуття знань і умінь у процесі активної пізнавальної діяльності під керівництвом учителя в урочний та позаурочний час з наукових, науково-популярних, літературних, Інтернет джерел, періодичних видань, шкільних та історико-краєзнавчих музеїв, місцевих та сімейних архівів тощо; 3) здійснення пошуково-дослідницької діяльності учнів методами науково-історичного дослідження. Методика реалізації краєзнавчої складової змісту курсу історії України має базуватися на вимогах Державного стандарту освітньої галузі «Суспільствознавство», основних ідеях особистісно орієнтованого та діяльнісного навчання, вимогах навчальних програм з історії України для 7-8 - забезпечення активної діяльності учнів на кожному з етапів пізнавальної діяльності за допомогою таких засобів, як а) інтерактивні методи навчання; б) система пізнавальних завдань, орієнтованих на самостійну роботу учнів з опрацювання навчального історичного матеріалу з локальної та регіональної історії, поданого у підручниках і посібниках; в) проведення учнями нескладних самостійних досліджень з історії рідного краю з використанням різних джерел знань; - структура уроку історії, що передбачає такі етапи: 1) актуалізація, мотивація пізнавальної діяльності учнів; 2) усвідомлення ними цілей і завдань цієї діяльності; 3) сприймання, осмислення, запам’ятовування школярами нового матеріалу; 4) усвідомлення та застосування учнями набутих знань, умінь і навичок; 5) рефлексія учнями попередньої пізнавальної діяльності, самоконтроль, самооцінка; - врахування у змісті та методиці навчання учнів вікових та психолого-педагогічних особливостей підлітків. У другому розділі «Експериментальна методика реалізації краєзнавчої складової курсу історії України в 7-8 класах» висвітлено стан проблеми в масовій практиці навчання історії України учнів 7-8-х класів, описано авторську методику організації пізнавальної діяльності учнів з опанування змістом краєзнавчої складової курсу історії України, охарактеризовано хід і результати експериментального навчання. Структурно-функціональний аналіз програм, підручників з історії України, навчальних посібників з історії краю засвідчив наявність певних проблем у реалізації краєзнавчої складової курсу історії України. З одного боку, нормативні документи орієнтують на систематичне використання краєзнавчих матеріалів у вивченні курсу вітчизняної історії, з іншого – методичні можливості діючих підручників значно обмежені, бракує спеціальної методичної літератури. Протягом 2006–2008 рр. проводилось анкетування та інтерв’ювання Із метою визначення початкового рівня сформованості історичної компетентності учнів 7-8 класів загальноосвітніх шкіл було проведено констатувальні дослідження, у яких взяли участь 416 учнів. Узагальнення результатів дало підстави для висновків про недостатню сформованість предметної компетентності учнів 7-8 класів. За результатами констатувальних зрізів знань і умінь учнів було встановлено, що в цілому, рівень сформованості історичної компетентності не перевищує середній рівень у 35,2 % учнів 7-х класів, в учнів 8-х класів цей показник – 34, 8 % . Метою формувального експерименту стала перевірка ефективності розробленої методики щодо формування історичної компетентності шляхом реалізації краєзнавчої складової курсу історії України в 7-8 класах. У формувальному експерименті брали участь 416 учнів (16 класів, з них - У нашому дослідженні здійснення експериментального навчання передбачало: визначення розділів і тем за чинною навчальною програмою з історії України, відбір фактичного історико-краєзнавчого матеріалу локального і регіонального рівнів у відповідності до визначених вище принципів, розробку навчальних експериментальних матеріалів до окремих уроків, тематика яких забезпечувала розкриття найбільш яскравих історичних подій та явищ краю (села, міста, району) та регіону з метою відпрацювання навичок дослідницької роботи, розвитку предметної компетентності учнів. Експериментальна методика організації пізнавальної діяльності учнів, побудована на вищезазначених методичних умовах, передбачала: спеціальні прийоми актуалізації й мотивації діяльності учнів на уроках історії (бесіди, проблемні запитання, пізнавальні завдання); систему пізнавальних завдань історико-краєзнавчого змісту, що пропонувались учням у певній послідовності з урахуванням: етапу пізнавальної діяльності на уроці, особливостей засвоюваного навчального змісту, етапу формування краєзнавчих знань у курсі, рівня володіння учнями уміннями дослідницької діяльності. Усі уроки з курсів, які проводились відповідно до плану дослідження, розглядались як експериментальні. Було визначено теми уроків краєзнавчого змісту з використанням авторських методичних розробок і методичних рекомендацій. У контрольних класах організація навчальної діяльності з опанування краєзнавчим змістом курсу історії України за затвердженими підручниками та традиційною методикою, в експериментальних - за авторськими розробками.
|