Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ЮРИДИЧНІ НАУКИ / Цивільне право і; сімейне право
Назва: | |
Альтернативное Название: | Лазько Г.З. Правовая природа процессуального представительства в гражданском процессе |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: | У Вступі обґрунтовано актуальність теми дисертаційного дослідження, розкривається об’єкт, предмет, мета та завдання дослідження, визначаються наукова новизна, теоретичне та практичне значення одержаних результатів, наводяться відомості про апробацію, структуру та обсяг роботи. Перший розділ “Історично-правовий розвиток інституту цивільного процесуального представництва ” складається з чотирьох підрозділів і присвячений аналізу основних історико-правових етапів становлення та розвитку процесуального представництва у цивільному процесі. У підрозділі 1.1. “Виникнення процесуального представництва у римському праві” досліджуються обставини та особливості виникнення процесуального представництва у римському праві, зокрема, зазначається, що воно стало закономірним результатом розвитку економічних зв’язків та виникнення необхідності впровадження правових механізмів реалізації та захисту цивільних прав та інтересів громадян. Вказується, що особливе місце у римській системі захисту прав громадян займали відносини між особою, інтереси якої представляють, та представником – юристом, діяльність якого здебільшого мала практичний характер, а саме: редагування формальних правових актів, керування веденням судових справ, надання правових порад тощо. Такі правовідносини базувались на засадах непрямого представництва, сутність якого зводилась до того, що представник діяв від свого імені, тим самим не створюючи для довірителя жодних прав і обов’язків. Зроблено висновок, що у період панування римського права були створені економічні та правові умови для зародження інституту цивільного процесуального представництва та закладені підвалини для його подальшого розвитку. У підрозділі 1.2. “Вплив англосаксонської системи права на формування процесуального представництва” досліджуються особливості розвитку інституту процесуального представництва у англосаксонській системі права, які полягають у розмежуванні повноважень професійних представників між соліситорами (представницькі повноваження яких визначалися договором) та баристерами (які при представництві інтересів інших осіб у судовому процесі реалізовували незалежні (власні) повноваження). Варто зазначити, що все це призвело до формування власної специфічної системи захисту прав осіб в Англії, за якої представники та соліситори здійснювали досудове представництво, а баристери – представництво у суді. Вказується, що на відміну від римського цивільного права посилюється значення представників сторін, які виступають активними учасниками цивільного процесу; закріплюється, як обов’язковий, принцип змагальності ще до формального порушення справи у суді. Особлива увага при регулюванні відносин цивільного процесуального представництва приділяється професійності процесуальних представників, тобто формуються вимоги до професійного представництва. Робиться висновок, що розвиток теорії цивільного процесуального представництва, закладений у римській добі, знайшов своє продовження в англосаксонському праві, незважаючи на те, що загальне право Англії не мало стабільності та систематичності, що характерно для континентальної системи права. У підрозділі 1.3. “Основні етапи становлення інститут процесуального представництва у радянській правовій доктрині” автором пропонується виділити три основні етапи розвитку інституту цивільного процесуального представництва: перший етап – 1924-1929 рр., що характеризується посиленням ролі держави у здійсненні цивільного судочинства, звуженням сфери застосування договірного представництва, посиленням ролі держави у забезпеченні представництва громадян в судах; другий етап – 1929-1963 рр., характеризується теоретико-правовим опрацюванням та законодавчим закріпленням інституту представництва в суді, а також удосконаленням судочинства в цивільних справах та забезпеченням якості роботи судових органів при збереженні значного впливу держави у цивільному судочинстві; третій етап – 1963-2005 рр., що характеризується прийняттям у 1963 році нового Цивільного процесуального кодексу УРСР, який розширив межі участі цивільного процесуального представника у цивільному процесі; чітко визначив його статус та повноваження; надав гарантії реалізації його прав. Історіографія радянської доби дала підстави автору стверджувати, що вперше в історії у радянському судочинстві представник був визнаний самостійним суб’єктом цивільних процесуальних правовідносин за обставин, що його зацікавленість в результатах справи не має самостійного характеру і є похідною від інтересів осіб, яких він представляє. Враховуючи особливості адміністративно-командної системи управління та ознак тоталітарного режиму, які мало радянське суспільство, вказується на те, що в окремих випадках представник мав не особистий, а службовий, державний чи суспільний інтерес у справі. Крім того, радянська модель цивільного судочинства визначила серед основних завдань представника сприяння всебічному, повному та об’єктивному розгляду справи. Таким чином, робиться висновок, що цивільне процесуальне представництво радянської доби – це інститут цивільного процесуального права, норми якого регулюють однорідні суспільні відносини між судом та процесуальним представником, який виступає від імені та для захисту прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Окреме місце в радянській цивілістичній доктрині приділялося питанню класифікації цивільного процесуального представництва, критеріям, ознакам та сутності класифікації. Автором обґрунтовується позиція та робиться висновок про те, що найбільш прийнятною є класифікація цивільного процесуального представництва на законне та договірне. У підрозділі 1.4. “Особливості правового регулювання процесуального представництва на сучасному етапі” досліджуються нормативно-правові засади функціонування інституту цивільного процесуального представництва на сучасному етапі, надається класифікація основних джерел, а також механізми їх реалізації. У дисертаційному дослідженні надана авторська класифікація нормативно-правових актів, що визначають зміст інституту цивільного процесуального представництва. Робиться висновок, про те, що основою функціонування інституту цивільного процесуального представництва є Конституція України (ст. 55, 124), яка гарантує кожному право на судовий захист їх прав та охоронюваних законом інтересів, а також незалежність суду. Невід’ємну складову законодавчого регулювання процесуального представництва в суді складають і норми міжнародних договорів. В умовах новації цивільного процесуального законодавства України автором вперше здійснено комплексне порівняльне дослідження законодавчого регулювання цивільного процесуального представництва в ЦПК України (ред. 1963 р.) з положеннями нового ЦПК України (2005 р.). Автором робиться висновок про те, що положення нового ЦПК України найбільш точно відповідають вимогам сьогодення. Зокрема, значно розширено коло осіб, які мають право здійснювати представницькі функції; особлива увага приділена професійному представництву прав осіб через адвоката; вперше визначені обмеження щодо можливості реалізації представницької функції; закон встановлює специфічні вимоги до документів, що посвідчують повноваження представників; передбачається призначення або заміна законного представника судом та ін. Проте визначається, що законодавче регулювання процесуального представництва у цивільному процесі не позбавлене окремих вад: відсутнє нормативне визначення представництва; не врегульовано порядок обмеження повноважень представника на вчинення певних процесуальних дій; не врегульовано на достатньому рівні порядок участі та здійснення представницьких функцій органами державної влади та місцевого самоврядування, органами прокуратури та Уповноваженим Верховною Радою України з прав людини. Крім того, автором здійснено аналіз положень інших нормативно-правових актів, норми яких спрямовані на реалізацію представництва в цивільному, кримінальному та господарському процесах, визначені проблеми реалізації представницьких функцій та шляхи вдосконалення чинного законодавства з метою забезпечення ефективного та надійного механізму реалізації та захисту прав фізичних та юридичних осіб, держави. У другому розділі “Особливості інституту цивільного процесуального представництва на сучасному етапі” здійснено комплексний аналіз підстав виникнення цивільному процесуального представництва, сформульовано поняття цивільного процесуального представництва, визначені критерії та підстави класифікації, а також особливості реалізації цивільного процесуального представництва у кримінальному та господарському процесах. У підрозділі 2.1. “Поняття цивільного процесуального представництва” здійснений комплексний аналіз поняття та принципів цивільного процесуального представництва. Підкреслюється, що поняття цивільного процесуального представництва у цивільному процесуальному законодавстві не визначено. Проте, виходячи із аналізу положень сучасної доктрини цивільно-процесуального права, положень законодавства та судової практики автором пропонується визначити цивільне процесуальне представництво як категорію та як самостійний правовий інститут цивільного процесуального права. Як інститут цивільного процесуального права, цивільне процесуальне представництво виступає сукупністю процесуальних правових норм, що регулюють окремі сторони однорідних відносин між представником і судом, який виступає від імені та для захисту прав та законних інтересів довірителя з метою отримання для останнього позитивного рішення суду, а також для здійснення правової допомоги та попередження порушення процесуальних прав та охоронюваних законом інтересів останнього, і з метою сприяння судові у здійсненні правосуддя у цивільних справах. Наголошується, що інститут процесуального представництва для певної категорії осіб виступає єдиною реальною можливістю забезпечити захист своїх прав та законних інтересів у суді. Як самостійна правова категорія, цивільне процесуальне представництво – це система процесуальних дій, що вчиняються представником з огляду на закон або договір від імені особи або іншого учасника суспільних відносин, шляхом участі у судовому процесі і забезпеченням реалізації та захисту їх цивільних прав та законних інтересів з метою винесення судом об’єктивного, неупередженого та правомірного рішення. Зазначається, що своєрідною ознакою цивільного процесуального представництва виступає його мета, що передбачає отримання позитивного правового результату для особи, в інтересах якої діє процесуальний представник. Дисертанткою пропонується процесуального представника вважати самостійним учасником цивільних процесуальних правовідносин, враховуючи наявність у останнього власної зацікавленості у результаті процесу, а також з урахуванням його завдань та мета у цивільному процесі. Робиться висновок, що цивільне процесуальне представництво є складним, системним, багатогранним правовим явищем та правовою категорією сучасного цивільного процесуального права. У підрозділі 2.2. “Класифікація цивільного процесуального представництва” на підставі аналізу поняття цивільного процесуального представництва та способів його реалізації, визначаються підстави та критерії класифікації цивільного процесуального представництва. Зазначається, що сутність цивільного процесуального представництва найбільш яскраво проявляється при поділі його на окремі види відповідно до правової природи та сутності цього складного правового явища. Підкреслюється, що класифікація норм, що визначають зміст інституту цивільного процесуального представництва, закладає належні засади для систематизації та інкорпорації зазначених норм з метою підвищення ефективності їх застосування. До основних критеріїв класифікації дисертантка пропонує віднести: специфічні підстави виникнення цивільного процесуального представництва; цивільний процесуальний статус осіб – ініціаторів цивільного процесуального представництва; особливості правового статусу процесуального представника; способи виникнення цивільного процесуального представництва. З урахуванням визначених критеріїв, дисертанткою пропонується визначити види цивільного процесуального представництва. Відповідно до специфічних підстав виникнення: офіційне (законне), тобто те, що ґрунтується на актах цивільного процесуального законодавства; договірне, тобто те, що ґрунтується на цивільно-правовій угоді між довірителем та процесуальним представником. У залежності від процесуального статусу учасників – ініціаторів цивільного процесуального представництва: представництво сторін; представництво третіх осіб. Виходячи з особливостей правового статусу представника – представництво адвокатами; представництво співучасниками; представництво батьками, піклувальниками, опікунами; представництво працівниками підприємств, установ, організацій; представництво органами прокуратури, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, органів державної влади та місцевого самоврядування та іншими особами, які допущені судом в якості процесуального представника. Автором вперше пропонується на законодавчому рівні визначити особливості процесуального статусу органів прокурати, органів державної влади та місцевого самоврядування, Уповноваженого Верховною Радою України з прав людини в якості процесуального представника у цивільному судочинстві. У підрозділі 2.3. “Підстави виникнення цивільного процесуального представництва” визначені підстави виникнення цивільного процесуального представництва. Дисертанткою зазначається, що основними передумовами виникнення цивільного процесуального представництва в сучасних умовах виступають: Наявність матеріальної та процесуальної норми права. Сукупність матеріальних та процесуальних норм права створюють базу для правового регулювання відносин, що виникають під час здійснення процесуального представництва. Саме тісний зв’язок між правовими нормами інституту цивільного процесуального представництва та інституту складу суду, а також інших спеціальних інститутів утворюють єдиний регулятор правовідносин, одним з учасників яких виступає цивільний процесуальний представник. Довіритель повинен мати статус суб’єкта цивільних процесуальних правовідносин, що надає можливість здійснювати процесуальним представником його суб’єктивні права та обов’язки. Юридичний факт, з яким норма пов’язує виникнення, зміну чи припинення правових наслідків. Це такі юридичні факти, з настанням яких виникає цивільний процес і відповідно до них одна особа виступає представником іншої особи. Дисертанткою пропонується на законодавчому рівні визначити підстави та умови виникнення цивільного процесуального представництва. У підрозділі 2.4. “Порівняльний аналіз способів реалізації цивільного процесуального представництва” досліджуються способи реалізації цивільного процесуального представництва у кримінальному та господарському процесах. Здійснене дисертанткою дослідження правової природи процесуального представництва дає підстави вказати, що воно є невід’ємною складовою ефективного функціонування не лише цивільного, а й кримінального та господарського процесів, що підпорядковується меті забезпечення правових механізмів захисту цивільних прав особи. Реалізація цивільного процесуального представництва особи у кримінальному та господарському процесі є однією із необхідних умов забезпечення ефективних процесуально-правових механізмів захисту цивільних прав та законних інтересів особи. Автором визначається, що цивільне процесуальне представництво у кримінальному процесі характеризується наступними особливостями. По-перше, здійсненням правового регулювання цивільного процесуального представництва у кримінальному процесі нормами кримінального та цивільного процесуального законодавства. По-друге, специфічним суб'єктним складом цивільних процесуальних правовідносин у кримінальному процесі, оскільки цивільний процесуальний представник у межах кримінального процесу здійснює представництво цивільного позивача або відповідача, які є учасниками кримінального процесу. По-третє, змістом повноважень цивільного процесуального представника у кримінальному процесі, що є похідним від обсягу цивільної процесуальної правосуб'єктності учасника кримінального процесу, права та законні інтереси якого він представляє. По-четверте, спеціально визначеною законом процедурою надання цивільному процесуальному представнику у кримінальному процесі права на представництво інтересів учасника кримінального процесу (договір, доручення). По-п'яте, як правило, договірним регулюванням відносин між цивільним процесуальним представником у кримінальному процесі та учасником кримінального процесу, права та законні інтереси якого він представляє. По-шосте, метою цивільного процесуального представництва у кримінальному процесі, що полягає у здійсненні кваліфікованої та ефективної реалізації цивільних прав учасника кримінального процесу, інтереси якого він представляє. По-сьоме, адекватністю дій цивільного процесуального представника, цивільним інтересам учасника кримінального процесу, права та законні інтереси якого він представляє. По-восьме, задоволенням майнових інтересів учасника кримінального процесу, представництво прав та законних інтересів якого здійснює цивільний процесуальний представник. По-дев’яте, меншим обсягом процесуальних прав цивільного процесуального представника у кримінальному процесі, порівняно з процесуальними правами адвоката. По-десяте, відсутністю чітких законодавчо визначених кваліфікаційних вимог до осіб, які виступають цивільними процесуальними представниками у кримінальному процесі. Автор зазначає, що цивільне процесуальне представництво у господарському процесі характеризується наступними особливостями. По-перше, цивільне процесуальне представництво здійснюється від імені учасників господарського процесу. По-друге, за своїм змістом повноваження цивільного процесуального представника визначаються обсягом процесуальної правосуб'єктності учасника господарського процесу, якого він представляє і є похідним від останнього, що визначається відповідно до договору або закону. По-третє, цивільне процесуальне представництво спрямоване на забезпечення ефективної та кваліфікованої реалізації та захисту господарських прав та інтересів господарюючих суб'єктів. По-четверте, субсидіарний підхід до застосування процесуального представництва у господарському процесі норм цивільного процесуального законодавства. По-п'яте, адекватність дій цивільного процесуального представника до інтересів учасників господарського процесу, права якого він представляє. По-шосте, відсутністю чітких вимог до рівня правової кваліфікації цивільного процесуального представника у господарському процесі. По-сьоме, як правило договірним характером відносин між учасником господарського процесу та його цивільним процесуальним представником.
На думку дисертантки, особливості участі цивільного процесуального представника у кримінальному та господарському процесах вимагають уточнення з точки зору правової регламентації, і можуть бути предметом окремих досліджень. |