Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ЮРИДИЧНІ НАУКИ / Адміністративне право; адміністративний процес
Назва: | |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: | Легалізація підприємництва як засіб адміністративного регулювання підприємницької діяльності У механізмі адміністративно-правового регулювання підприємницької діяльності на сучасному етапі широко застосовуються різні засоби, до яких відноситься і легалізація правоздатності підприємства. Вона (легалізація) й досі залишається проблематичною для майбутнього суб’єкта підприємництва, оскільки механізм її здійснення є нерозвинутим, а тому й недосконалим. Що стосується легалізації, то науковці не дійшли єдиної думки щодо розуміння сутності та ролі цього явища у процесі державного регулювання економіки. У правовому аспекті «легалізація» розглядається як підтвердження державою законності входження суб’єктів у відносини у сфері підприємництва. Легалізацію правоздатності суб’єкта можна сприймати як одну із основних та обов’язкових умов здійснення підприємницької діяльності суб’єктом економіки (ст. 55 ГК). В. Мамутов у своїх працях уникає терміна «легалізація», а вживає термін «створення підприємства», тобто розглядає цей процес з точки зору виникнення підприємця як суб’єкта господарювання, який має на меті отримання прибутку, а саме таке визначення подається у ст. 42 ГК України. Законодавство практично всіх держав встановлює обов’язок підприємця проходити державну реєстрацію. Така реєстрація здійснюється у торгових реєстрах, що ведуться судовими або адміністративними органами. На нашу думку, необхідно з’ясувати суть явища легалізації суб’єктів підприємництва, адже остання є засобом адміністративного впливу на підприємця, а адміністративний ресурс, як правило, застосовується лише в інтересах чиновників, поглиблює бюрократизацію сфери підприємництва, гальмує її, позбавляє підприємця свободи у здійсненні його діяльності, спотворює саму ініціативу початку комерційної діяльності громадянином. Адміністративно-правове регулювання, в контексті якого ми розглядаємо легалізацію правоздатності підприємницьких утворень, є потужним чинником розвитку здорових підприємницьких відносин в Україні. Легалізація запроваджена у багатьох країнах. В Україні також реалізований зазначений спосіб державного регулювання. Візьмемо, наприклад, механізм державної реєстрації. Тривалий час він не був врегульований єдиним законодавчим актом, а основним нормативно-правовим документом у цій сфері було Положення про державну реєстрацію суб’єктів підприємницької діяльності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 р. У сфері ліцензування основним нормативним документом був, і поки залишається, Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 р.[1] З часом у процедурі легалізації підприємницької структури виявилися певні недоліки, які гальмували розвиток підприємництва в Україні. Моніторинг сфери тільки державної реєстрації за станом на 1999 р. засвідчив, що в Україні її суб’єктами є 20 міністерств і відомств, 764 органи місцевої влади, 24 представництва Ліцензійної палати в обласних центрах. Реєстрацію визначали 16 законів, 8 постанов КМУ і 14 відомчих актів, тобто механізм, запропонований після 1991 р. у незалежній країні щодо легалізації правоздатності підприємця, був недосконалим, досить обтяжливим як для майбутнього суб’єкта економіки, так і для держави. На сьогодні ситуація у сфері нормативно-правового регулювання легалізації дещо змінилася. У 2003 р. прийнято Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – суб’єктів підприємницької діяльності», який мав змінити ситуацію на краще. Крім того, Ліцензійна палата вже не діє, замість неї державну політики у сфері легалізації підприємців здійснює Державний комітет з питань регуляторної політики та підприємництва, повноваження якого визначаються Положенням, затвердженим Указом Президента України від 25.05.2000 р. № 721. Відповідно до ст. 4 згаданого Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців – це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців включає, зокрема: 1) перевірку комплектності документів, які подаються державному реєстратору, та повноти відомостей, що вказані в реєстраційній картці; 2) перевірку документів, які подаються державному реєстратору, на відсутність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації; 3) внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу – підприємця до Єдиного державного реєстру; 4) оформлення і видачу свідоцтва про державну реєстрацію та виписки з Єдиного державного реєстру. Зміни до установчих документів юридичної особи, а також зміна прізвища та/або імені, та/або по батькові або місця проживання фізичної особи – підприємця підлягають обов’язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, установленому законом.[2] Втім, незважаючи на деякі кроки у підвищенні ефективності такого механізму державного регулювання, як легалізація правоздатності підприємницьких структур, не можна сказати, що ситуація у цій сфері поліпшилася. Скоріше, навпаки, процедура державної реєстрації стала більш складною, оскільки: 1) з’явилася нова додаткова фігура у процедурі державної реєстрації – державний реєстратор, функції якого незрозумілі пересічному громадянину; 2) залишається невирішеною проблема недосконалої подачі населенню інформації щодо діяльності органів місцевої влади у процедурі легалізації; 3) ускладнюють роботу також внутрішні інструкції органів місцевої влади щодо процедури державної реєстрації, які не просто деталізують положення Закону, а й подекуди заперечують його; 4) процес державної реєстрації ускладнюється банальним розкладом прийому громадян з даного питання, який триває, як правило, три години два дні на тиждень. Прийняти документи в усіх бажаючих суб’єктів просто неможливо; 5) відповідальність чиновників за порушення законодавства у сфері легалізації правоздатності суб’єктів підприємництва має несуттєвий характер; 6) недостатнім є рівень забезпечення державних органів технологічними засобами, які б спростили процедуру. Отже, легалізація діяльності підприємця, зокрема державна реєстрація, все ж мають суттєве значення для забезпечення інтересів держави, отже, й суспільства. На нашу думку, легалізацію можна порівняти з ланцюгом, який пов’язує вже не суспільство й інструменти підприємництва, а підприємця, суспільство та державу. Іншими словами, легалізація знаходиться на межі інтересів трьох суб’єктів. І на етапі створення нового суб’єкта господарювання легалізація є засобом для виконання обов’язків усіх сторін та інструментом для забезпечення прав зазначених трьох одиниць: держави, суспільства та підприємця. Викладене дозволяє зробити висновок: легалізація є сукупністю організаційно-правових дій з боку майбутнього суб’єкта підприємництва та уповноважених органів влади, що контролюється та забезпечується державою в контексті політики адміністративно-правового регулювання підприємницьких відносин із метою забезпечення інтересів підприємців і суспільства в цілому. Відносинами легалізації є відносини, що складаються у сфері організаційно-правової діяльності як засновників (засновника) підприємства, так і уповноважених державних органів, спрямовані на створення нового суб’єкта підприємництва; вони мають багатосторонній правовий характер, що випливає із природи підприємництва. Щоб державна реєстрація суб’єктів підприємницької діяльності виконувала свої функції, необхідно забезпечити повноту, публічність, загальновідомість та доступність відомостей такої реєстрації. Державний апарат має в своєму арсеналі багато механізмів і засобів для захисту громадян, розвитку демократичного громадянського суспільства, проте має й такі, які можуть гальмувати та нівелювати цей процес, що стає очевидним на практиці їх застосування у сфері підприємництва. До таких негативних чинників можна віднести: 1) надмірний адміністративний контроль та тиск (передусім у сфері економічних відносин); 2) відсутність у держави і громадян поваги до приватної власності, що яскраво виявляється у роботі державних органів; 3) безпосередня участь державних службовців у діяльності підприємств та організацій, які отримують прибуток або пов’язані із розподілом, акумуляцією та збиранням коштів; 4) урядові дотації; 5) неефективно організована і низько оплачувана державна служба; 6) слабкість і залежність судової влади; 7) відсутність негативної оцінки суспільством недемократичних процесів.[3] Дослідження механізму легалізації правоздатності майбутніх суб’єктів економічних відносин в України свідчить, що здійснення цього важливого та необхідного механізму треба докорінно змінити: не просто видати нормативно-правовий документ, в якому буде детально описаний процес подачі документів на отримання свідоцтва про державну реєстрацію, а організувати вироблення загальних основоположних принципів створення та застосування ефективних засобів та механізмів, спрямованих на поліпшення процедур легалізації правоздатності суб’єктів підприємництва. Основними заходами, які сприятимуть вирішенню проблем легалізації підприємців та підприємств в Україні, є: 1) розроблення та схвалення Верховною Радою України відповідно до Конституції України Єдиної концепції державної політики щодо легалізації правоздатності суб’єктів підприємництва; 2) затвердження Верховною Радою України мораторію щодо змін і доповнень до законів, які регулюють відносини у сфері легалізації підприємництва, терміном на 3-5 років із метою стабілізації законодавчого поля підприємництва як важливої передумови його розвитку; 3) розроблення та здійснення комплексу організаційно-правових заходів, спрямованих на забезпечення надійного захисту підприємництва від зловживань із боку посадових осіб.
[1] Закон України від 01.06.2000 р. «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» // [WWW document]. URL http://zakon1.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=1775-14 (10 квітня 2008). [2] Закон України від 15.05.2003 р. «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців» // [WWW document]. URL http://zakon1.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=755-15 (10 квітня 2008). [3] Сагайдак Ю.В. Міжнародне економічне співробітництво України (правові проблеми): Матеріали міжнар. наук.-практ. конф. – К., 2004. – С. 392-393. |