Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / СОЦІОЛОГІЧНІ НАУКИ / Теорія, методологія та історія соціології
Назва: | |
Альтернативное Название: | СТРУКТУРНО-ДІЯЛЬНІСНА КОНЦЕПЦІЯ ДИСКУРСУ |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: | У "Вступі" обґрунтовується актуальність теми дослідження, формулюється проблема дослідження та представлено стан її розробки, уточнюються його мета та задачі, розкриваються наукова новизна, теоретичне й практичне значення роботи, наводяться дані про апробацію результатів дослідження. Перший розділ дисертації "Дискурс як предмет соціологічного аналізу" присвячено аналізу основних підходів до дослідження дискурсу та розробці структурно-діяльнісної концепції дискурсу. Якщо говорити про розвиток поняття дискурс, то слід починати з аналізу мови як соціального явища. Обґрунтовується виділення трьох умовних блоків теорій, в яких мова та дискурс розглядаються в близькому до соціологічного аспекті. У дослідженні блоки розкриваються не стільки в хронологічній послідовності, скільки відповідно до збільшення соціологічності та комплексності підходу. Перший умовний блок ми називаємо "структурним", оскільки до нього входять теорії, що в різних варіантах пояснюють мову як надособистісну структуру, несхильну до зовнішніх впливів і непідвладну, непідконтрольну індивіду. Першою з таких теорій є "структурна лінгвістика" Ф. де Соссюра, де автор аналізує мову за логікою соціологізму Е. Дюркгейма – як соціальний факт. При цьому Соссюр постулює найважливішу відмінність між "тим, що означує" (значенням, концепцією) і "означуваним" (сигналом, набором звуків) елементами або аспектами будь-якого знаку. Зв'язок між "означуючим" і "означуваним" довільний, як і саме значення будь-якого слова. Окрім цієї теорії, в "структурний" блок входить "аналітична філософія" Л. Вітгенштейна, згідно якої межі мови є межами світу індивіда, а в самій мові існує обмежений набір так званих лінгвістичних констант (слів, що виконують відносно постійні функції); в більшості ж випадків значення слова безпосередньо залежить від контексту його вживання. Не менш важливе місце займають у "структурному" блоці ідеї Ж. Лакана, згідно з якими однією з основних функцій мови є символічне оформлення зовнішнього та внутрішнього світу індивіда. І, нарешті, до цього ж блоку з певними обмовками належить і теорія М. Бахтіна, в якій він затверджує діалогічність мови та конденсацію певних соціальних умов у межах знака. Так і значення завжди випробовує вплив соціальних цінностей, через постійну зміну яких мова перетворюється на поле ідеологічної боротьби. Влада та автономія мови відносні, оскільки не існує мови, не включеної тим або іншим чином в системи соціальної реальності. Таким чином, Бахтін приходить до подвійності мови як феномена, що створює та відображає зміни реальності. Саме тому концепцію М. Бахтіна ми розглядаємо як вищий ступінь у розвитку теорії мови як соціального явища, а разом із тим – і теорії дискурсу. Другий умовний блок може бути названий "особистісно-орієнтованим", оскільки всі ці теорії тим або іншим чином акцентують увагу на індивідуальній інтерпретації мовних значень. Наприклад, Дж. Мід у своїй теорії символічного інтеракціонізму виходив із того, що людина засвоює культуру за допомогою систем символів, загальних для всіх членів соціуму, і мова є такою головною системою. Саме мова робить людину соціальною істотою, надає їй можливості проявити себе в суспільстві, але при цьому людина вільна в інтерпретації мови, що не заважає комунікації, оскільки навіть у буденній мові формуються універсалії, зрозумілі всім членам суспільства. Ця концепція має певну схожість з етнометодологією Г. Гарфінкеля, де соціальна взаємодія розглядається як мовна комунікація у світі повсякденності. Особливе значення мають контексти комунікації і так звані "значення, що маються на увазі", а розуміння полягає у виявленні сказаного як сказаного за правилами. Інтерпретація і конструювання соціальної структури взаємодії відбуваються в рамках певних стандартів. Крім того, Гарфінкель виділяє буденно-мовні судження, що характеризують унікальні об'єкти в безпосередньому зв'язку з контекстом, і об'єктивні, що характеризують загальні властивості об'єктів незалежно від контексту вживання (наприклад, наукова мова). Останні, подібні універсаліям Дж. Міда, і містять у собі власне соціальні структури. Окрім цих теорій, має сенс включити до цього же блоку розроблений Г.-Г. Гадамером герменевтичний підхід, який спрямовано на інтерпретацію тексту і "прояснення умов, за яких розуміння виникає". Число інтерпретацій і значень нескінченне, з чого виводиться множинність істини та реальності – постулат, що має особливе значення для теорії дискурсу, як і постулат про діалогічність інтерпретації та вплив інтерпретатора на текст. І, нарешті, особливе місце не стільки в другому блоці, скільки між другим і третім блоком займає теорія комунікації Ю. Габермаса, який, в чомусь подібно до Бахтіна, не приймав ні зведення соціальної реальності до мови, ні мінімізації об'єктивного структуруючого потенціалу мови. Суспільство, згідно із Габермасом, це не тільки символічна самоінтерпретація та самовідтворювання, але й система дій, а мова – дія, комунікативна за своєю природою. Комунікативність Габермас протиставляє диктату. При цьому істина має дискурсивний і дискусійний характер, а аналіз мови та мовного аргументування (особливо в політичній сфері) повинен здійснюватися з погляду прагнення до згоди. Подібний висновок робить теорію Габермаса особливо оригінальною та визначає її особливе місце в нашому розгляді. Третій смисловий блок об'єднує "структурно-діяльнісні" теорії, що пояснюють мову та дискурс як з погляду на їх структурну цілісність, так і з погляду на їх взаємовплив із соціальною реальністю. У цей блок входить теорія М. Фуко, в якій дискурс – це подія знаку, яка утворюється за допомогою мови, але не зводиться ані до знака, ані до мови, ані до власне функціональних характеристик знаків. Дискурс виступає як поверхня, що зв’язує мову та реальність, а також об'єднує в собі їх взаємовплив. При цьому дискурс є історичним і, звичайно, має "творця" та/або "власника" (у нашій термінології - "дискурсивне співтовариство"). Особливо слід виділити теорію П. Бурд'є, в якій мова і дискурс (зокрема політичний) розглядаються як сфера боротьби за класифікації, здійснювані за допомогою використання номінацій, боротьби за історичність, за "правильність" певного погляду на соціальну реальність. Схожі ідеї висловлюються й А. Туреном, який розглядає історичність як сукупність засобів, за допомогою яких суспільство виробляє своє власне існування та його значення. Історичність дискурсу визначає його вплив на соціальну реальність, нав'язує певний варіант тлумачення-структурування реальності як головний, "правильний". Г. Маркузе в дещо іншому ключі, але з тим же значенням говорить про "антиісторичність" сучасного політичного дискурсу, маючи на увазі прагнення спотворювати історію за допомогою дискурсу на догоду ідеологічним вимогам. Ці троє теоретиків розглядають мову і дискурс перш за все як засіб маніпулювання соціальною реальністю. Тим самим підкреслюється конструктивістський потенціал мови, про який говорить і Р. Блакар, стверджуючи, що мова апріорі є засобом впливу, часом навіть незалежно від бажання суб'єктів мовної комунікації. Завершує цей блок теорій підхід Т. А. ван Дейка, що має багато спільного також із теоріями М. Бахтіна і Ю. Габермаса. Він розглядає дискурс як складне комунікативне явище, що включає соціальний контекст. При цьому вивчатися можуть різні рівні дискурсу, починаючи від семантики і лексики і закінчуючи макролінгвістичними структурами. Теорія ван Дейка має перш за все методологічне значення, проте дослідник також звертає увагу на конструктивістський і маніпулятивний потенціал дискурсу. В цілому теорії третього блоку характеризуються найбільшим аналітичним потенціалом через свій синтетичний характер і визнання соціально обумовленої активності дискурсу. Саме структурно-діяльнісний підхід до аналізу дискурсу використовується нами для обґрунтування власної концепції дискурсу. Цей підхід знімає з аналізу дискурсу обмеження лінгвістичного і психологічного редукціонізму і дозволяє продемонструвати подвійну сутність дискурсу як джерела й об'єкта змін. Дискурс розглядається нами як структурно-діяльнісне явище, що включає певну мову і його соціальний контекст. Отже, дискурс – поняття багатошарове, він утворений мовою як інструментом соціального впливу. Будь-який дискурс – це завжди дискурс панування або прагнення до панування. Дискурс – це "мова у вживанні", він знаходиться в постійній зміні та є невід'ємним від свого контексту. Ми визначаємо дискурс як мову, взяту зі своїм соціальним контекстом. Соціальний контекст дискурсу складається з трьох основних елементів. У перший елемент контексту включаються характеристики "дискурсивного співтовариства" – соціально-групова приналежність, особливості соціальних практик, стилів життя. Другий елемент – інституційний: правила, офіційні номінації, нормативне поле, в якому використовується (діє) мова. Третій елемент – це "габітус" у термінології П. Бурд'є: зліпок об'єктивних структур, сприйнятих індивідом, глибоко укорінених у його свідомості та "забутих", недоступних раціональному осмисленню. Такий розгляд контексту наочно ілюструє подвійність структуризації сприйняття соціального миру з об'єктивної та суб'єктивної сторони. Відповідно, вивчення, дослідження дискурсу має бути спрямованим, з одного боку, на дослідження його мовного (знаково-смислового) оформлення, з другого боку, на ті структурно-діяльнісні характеристики, що складають рівні соціального контексту даної мови. Аргументовано, що основоположними властивостями дискурсу є декларативність і маніпулятивність. Декларативність в широкому смислі визначається як властивість свідомості, що приводить до зовнішнього, формального ухвалення соціально схвалених (або всім суспільством, або значущою групою) переконань, поглядів, принципів, цілей, норм; властивість, яка відбивається у заміщенні реального ухвалення заявою про ухвалення. Декларативність – це відчуження від значення; провідну роль у мовній свідомості і поведінці особи починає виконувати знак, ярлик, а не значення; форма превалює над змістом. Відбувається "зрушення відносин між означуваним і означуючим". Декларативність виявляється у тому числі і у використовуванні так званої "спустошеної мови". Використання штампів, яке багаторазово повторюється, порушує і процес самовираження і реалізації індивіда, сприйняття ним дійсності, підсилюючи розрив між поверхневим і глибинним рівнями свідомості. Доведено, що стосовно дискурсу декларативність має два аспекти. По-перше, дискурс може бути декларативним у значенні семантичної спустошеності свого мовного рівня, відсутності, порушення зв'язку між мовним і контекстним рівнями. По-друге, декларативність дискурсу – це, в певному значенні, спрямованість на активізацію відповідної властивості свідомості, здатність концентрувати увагу вірогідної аудиторії лише на формальному, номінальному аспекті дискурсу. Це значить, що "дискурсивне співтовариство" використовує його з метою розповсюдження фантома реальності, суть якого визначається заданим цим співтовариством набором переконань і поглядів, що відображають його інтереси. Можна угледіти певний зв'язок концепції декларативності з ідеями міжрівневого дисонансу, які пропонує І. Попова услід за С. Грішаєвим і В. Неміровським, з класичним лінгвістичним постулатом щодо перформативності висловлювання. Проте не можна звести декларативність до цих ідей внаслідок багатьох причин, зокрема локальності їхнього застосування. Ступінь декларативності залежить від ступеня лексико-семантичної спустошеності дискурсу, і стану зв'язку, конотативної відповідності мовного і соціально-контекстного рівнів політичного дискурсу. Декларативність безпосередньо зв'язана з використанням штампів – семантично спустошених клішованих формулювань (в термінології Т. Дрідзе), в чомусь близьких до «шаблонів» Ю. Левади, «номінацій» П. Бурд’є або до «ярличків» Л. Росса і Р. Нісбета. Другий тип декларативності пов'язаний із маніпулятівністю дискурсу. Маніпулятивність – це наповненість дискурсу мовними прийомами, що впливають на свідомість аудиторії не за допомогою прямої передачі інформації в смисловому навантаженні, а тиском на емоційний і підсвідомий аспекти сприйняття. Властивості дискурсу, що виявляються в його мовному рівні, з одного боку, породжені соціальним контекстом, з іншого боку, вони вказують на можливий (або бажаний) напрям змін у соціальному контексті, які є метою використання або функціонування дискурсу. Оскільки політика тісно пов’язана із реалізацією впливу і влади різними способами, декларативність і маніпулятивність політичного дискурсу виявляються особливо яскраво. При цьому виділення політичного дискурсу з ряду інших – достатньо складне питання. Ми розглядаємо політичний дискурс як дискурс професійних політиків і дискурс про політику. Політичний дискурс завжди пов'язаний з питаннями про розподіл суспільних ресурсів, про контроль над ухваленням важливих рішень, про панування і підпорядкування тощо. Політичний дискурс стає важливим інструментом боротьби, засобом впливу і тиску, засобом маніпулювання. Саме тому емпірична частина нашого дослідження, представлена в другому розділі роботи, пов'язана з аналізом політичного дискурсу України. Зроблено методологічний висновок про те, що декларативність політичного дискурсу можна визначити або прямим шляхом, співставляючи номінальні заяви і позначення з фактами політичного процесу, або непрямим шляхом, аналізуючи розходження значень номінацій і термінів, використаних у політичних текстах. Власне, при непрямому виявленні достатньо застосовувати дискурс-аналіз текстів політичної комунікації для отримання показових результатів. Другий розділ дисертації «Дослідження декларативності політичного дискурсу України із застосуванням методу дискурс-аналізу» містить опис і аналіз результатів емпіричного соціологічного дослідження політичного дискурсу, здійсненого із застосуванням авторської концепції, низку пропозицій стосовно обмеження декларативності політичного дискурсу. Ми розрізняємо перш за все два види політичного дискурсу: дискурс впливу (або дискурс влади, офіційний дискурс) і дискурс сприйняття (дискурс аудиторії, народу). Проте це не вичерпує всього різноманіття дискурсивних взаємодій у політичному полі. В елементах програми соціологічного дослідження формулюється проблемна ситуація, об'єкт, предмет, мета, задачі і гіпотези дослідження. Затверджується, що, враховуючи тенденцію інтерпретувати поняття дискурсу в суттєво протилежних одне одному значеннях, виникла настійна потреба не тільки сформулювати соціологічно обґрунтоване визначення феномена дискурсу, але й визначити характеристики існуючого політичного дискурсу і його здатність або нездатність виконувати функції соціального діалогу. Виходячи з того, що дослідження пов'язане з двома типами політичного дискурсу ("офіційним дискурсом" впливу і "народним дискурсом" сприйняття), використані різні джерела інформації. Це, з одного боку, газети «Голос України» й «Урядовій кур’єр» за січень-лютий 2000 та 2004 років, тексти програм кандидатів у народні депутати ВР України скликання 2002 року і, з другого боку, результати загальноукраїнського дослідження, проведеного в листопаді-груд ні 2000 року лабораторією соціологічних досліджень соціологічного факультету Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна та Східноукраїнським фондом соціальних досліджень (інструментарієм дослідження було напівстандартизованого інтерв'ю). Методом дослідження обрано дискурс-аналіз. Дискурс-аналіз націлений на дослідження розбігу значень лексичних засобів у аналізованому матеріалі, перш за все, як штучно і навмисно сконструйованого феномена, але і як результату природної полісемії слів. Цей метод є менш формалізованим, ніж контент-аналіз, що сприяє глибшому аналізу досліджуваних об'єктів. Метод дискурс-аналізу полягає в дослідженні сукупності висловів на теми даних категорій; при цьому такі характеристики, як модальність висловів, часто виходять на перший план, а для повноцінного аналізу дискурсу особливо важлива можлива реакція аудиторії. Застосування дискурс-аналізу в даній роботі спрямоване на виявлення різних проявів декларативності дискурсу, маніпулятивного характеру значної частини політичних і публіцистичних текстів, семантичної спустошеності політичного дискурсу. В якості смислових одиниць аналізу виступають поняття, виражені в окремих термінах або застосовані як елементи найменувань політичних організацій, згадки суспільно-політичних подій, фактів, апеляції до певних політичних цінностей, ідеологічні або політичні символи, цілісні тематичні вислови, а також такі характеристики тексту, як модальність і оцінне відношення. На першому етапі дослідження на підставі попереднього контент-аналізу був сформульований список основних груп лексем – "демократія", "ринкові реформи", "(геополітична) орієнтація на (Європу/США/Росію)", "національне відродження", "підприємці", – які і досліджувалися надалі за всіма матеріалами. Виконаний аналіз говорить про високий ступінь декларативності офіційного дискурсу, що транслюється газетами «Голос України» і «Урядовій кур’єр»: основні елементи, поняття і лексеми використовуються в дискурсі поза зв'язком з яким-небудь конкретним значенням, наголос робиться перш за все на привласнення лексемам оцінного характеру, на виконання лексемами функцій оцінного маркера. Досить часто зустрічається семантичний дисонанс у значеннях лексем (на зразок зв'язки "безальтернативності демократії, лібералізму і сильної руки"). Високий ступінь декларативності підтверджується також і маніпулятивним характером матеріалів газет. У обох газетах помітна наступна тенденція: матеріали "насущні", що мають відношення до повсякденності, написані простою, якщо не сказати – примітивною, доступною мовою. Ті ж статті, що стосуються власне політики, ухвалення рішень, економічних і політичних планів на майбутнє, наповнені складними структурами, багатоскладними пропозиціями з широким використанням так званої політико-економічної термінології. Ми розглядаємо це як чергове підтвердження прагнення владного дискурсивного співтовариства не посвячувати "народ" (зовні-політичну публіку) у реальне значення і зміст діяльності політиків. Використовування псевдотермінології – найхарактерніший і очевидний варіант декларативності політичного дискурсу; у публічному дискурсі її використовування є абсолютно невиправданим саме через термінологічний, отже, вузький контекст застосування. Дискурс програм кандидатів у депутати ВР України скликання 2002 р. характеризується тим, що його носії-автори наперед відмовляються від відповідальності за виконання поставлених задач, відмовляються шляхом зведення цих задач до декларації намірів. Звертає на себе увагу загальнобюрократична спрямованість дискурсу: як рішення більшості проблем, що констатуються, пропонується введення "системи контролю та звітності". Замість пропозиції конкретних шляхів рішення або, принаймні, обіцянки шукати подібні шляхи, наводиться стандартний бюрократичний "ланцюжок", де кількість ланок знаходиться в оберненій пропорції до результативності рішень. Політичний "народний" дискурс про демократію та ринкові реформи також характеризується високим ступенем декларативності. Ми з певною мірою упевненості можемо констатувати, що відсоток населення, відчуженого від політичного процесу в країні, є досить великим. Нерозуміння змісту політичного дискурсу призводить або до декларативного ухвалення, або до заперечення. Питання про способи обмеження декларативності є складним для вирішення, але цілком правомірним. Що ж до більш-менш конкретних рекомендацій, то вони неминуче носитимуть загальний характер. Як способи обмеження декларативності політичного дискурсу пропонується, перш за все, стимулювання розвитку комунікативних практик, побудови політичного дискурсу за принципом діалогу, а не за принципом "панування-підпорядкування" або "вплив-сприйняття". На думку Ю. Габермаса, заставою виникнення розвиненої, повноцінної політичної відвертості є об'єктивно можлива мінімізація бюрократичного впливу, а головне – постійна боротьба критичної публіцистики з публіцистикою, «підтасованою винятково з маніпулятивних міркувань». Можливо, слід "провокувати" розвиток критичних дискурсів. Причому ці дискурси мають бути заснованими не на перманентній недовірі до влади, яка, у свою чергу, виходить лише з номінальної «опозиційності» (віддаленості від владних ресурсів, а не незгоди з політичним курсом), а на аналізі діяльності цієї влади. Основою формування критичних дискурсів є, з одного боку, наявність незалежних від усіх типів влади засобів масової інформації, що демонструють у межах можливостей всю палітру соціальної структури даного суспільства. З іншого боку, необхідна відповідна підготовка населення: введення у ВНЗ навчальних курсів і спеціальних тем в навчальних курсах, присвячених особливостям функціонування політичних дискурсів, принципам маніпулятивної дії. Нарешті, що важливе, слід особливо сказати про необхідність підвищення уваги в Україні до вивчення російської й української мов, оскільки часто джерелом мимовільної і основою навмисної декларативності виступає недостатня мовна компетентність людей, що знаходяться по різні сторони дискурсу. У висновках представлені загальні підсумки дисертаційного дослідження. У роботі визнається подвійність мови, що є системною єдністю знака та значення. Мова обмежує і структурує особистість, вона є завжди включеною в системи соціальної реальності, при цьому водночас і відображає, і продукує її. В той же час мова має комунікативний характер. Для переходу від аналізу мови до аналізу дискурсу необхідно поєднувати системно-структурний і особистісно-орієнтований підходи, на основі яких формується структурно-діяльнісна концепція дискурсу як багаторівневого соціального явища, що має певну спрямованість, носія, аудиторію і що є способом боротьби за історичність. Обов'язковою умовою формування такої концепції є акцент на зв'язку мови і дискурсу, на контекстуальності дискурсу як соціального явища, на можливих розбіжностях між різними рівнями дискурсу, на подвійній природі дискурсу. Ми розглядаємо мову як соціальну за походженням і належністю систему існуючих у свідомості людини і співтовариства знаків і символів, що реалізується в письмовому й усному мовленні, проте не вичерпується ними. У нашій роботі мова визнається соціальною за своєю природою, але сам термін має перш за все лінгвістичне навантаження; визнання його соціальності не означає включення до складу предмету аналізу автора тексту і передбачуваної аудиторії. Тому термін „дискурс” є більш соціально конкретним, оскільки позначає фіксований, «точковий» прояв мови, мову у вживанні. Дискурс є більш соціальним, але ця соціальність – слідство природної соціальності мови. Що ж до проведення межі не тільки між мовою і дискурсом, але і між ними і текстом, писемністю і мовленням, то в нашій роботі таке розмежування не мало сенсу, оскільки мова включає все різноманіття подібних проявів; це розмежування було б продуктивнішим для лінгвістичного дослідження. Ми визначаємо дискурс як мову, що взята в єдності з своїм соціальним контекстом. Для його вивчення було необхідним, з одного боку, дослідження його мовного (знаково-смислового) оформлення, з другого боку, тих структурно-діяльнісних характеристик, які складають рівні соціального контексту даної мови. У роботі виділено таку фундаментальну властивість дискурсу, як декларативність, що має два аспекти. Перший – дискурс може бути декларативним у значенні семантичної спустошеності мовного рівня, відсутності, порушенні зв'язку між мовним і контекстним рівнями; і другий – декларативність дискурсу, в певному значенні, це спрямованість на активізацію відповідної властивості свідомості, здатність концентрувати увагу вірогідної аудиторії лише на формальному, номінальному аспекті дискурсу. Також досліджувалася маніпулятивність дискурсу – наповненість дискурсу мовними прийомами, що впливають на свідомість аудиторії не за допомогою прямої передачі інформації в смисловому навантаженні, а тиском на емоційний і підсвідомий аспекти сприйняття. Слід зазначити, що маніпулятивність дискурсу визначається не обов'язково цілями його власників. Описані вище прийоми можуть з'являтися в дискурсі унаслідок елементарного не володіння термінологією або взагалі мовою, тобто, низького рівня культури. Політичний дискурс у роботі ми розглядаємо як сукупність дискурсів "політиків" і "про політику", офіційного дискурсу, дискурсу влади і "народного" дискурсу, дискурсу сприйняття. Дане розділення не вичерпує всіх можливих типів діючих у сфері політики дискурсів; наші висновки мають відношення перш за все до офіційного аспекту політичного дискурсу. В результаті здійсненого аналізу з'ясувалося, що політичний дискурс в Україні характеризується високим ступенем декларативності, що виявилося в семантичній спустошеності його основних елементів. Окрім цього, офіційний дискурс відрізняється маніпулятивною спрямованістю; "народний" же дискурс постає в достатньо серйозній суперечності з офіційним. Запропоновано деякі способи обмеження декларативності офіційного дискурсу. Основні положення дисертації опубліковано в статтях та тезах: 1) Литовченко А. Д. Язык и общество: симптомы упадка культуры // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства. Збірник наукових праць. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 1999. – с. 376-378; 2) Литовченко А. Д. Языковые средства манипулирования общественным мнением // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства. Збірник наукових праць. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 2000. – с. 303-306; 3) Литовченко А. Д. Декларативность как черта политического дискурса Украины (по результатам дискурс-анализа официальных украинских газет) // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства Збірник наукових праць. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 2001. С. 217-223; 4) Литовченко А. Д. Декларативность как свойство дискурса // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства. Збірник наукових праць. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 2002. – с. 476-479; 5) Литовченко А. Д. Дискурс как социальный феномен: попытка социологического понимания // Вісник Харківського національного університету ім. В. Н. Каразіна, № 577. - Соціологія. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 2003. – с. 43-49; 6) Литовченко А. Д. Понятие дискурса в социологическом применении // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства. Збірник наукових праць. – Харків: Видавничий центр Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, 2004. – С. 137-139; 7) Литовченко А. Д. Концепция дискурса в изучении социальной структуры // Проблеми розвитку соціологічної теорії. Теоретичні проблеми змін соціальної структури українського суспільства. – К., 2002. – С. 149-154; 8) Литовченко А. Д. Язык как средство личностного взлома реальности // Проблемы личности в современной науке: результаты и перспективы исследований. Материалы конференции. – Киев, 2000. – с. 94-96; 9) Литовченко А .Д., Сема В. П. Система образования постсоветской Украины как агент декларативности по отношению к молодёжи // Молодь в умовах нової соціальної перспективи: Матеріали ІV Міжнародної науково-практичної конференції 15-16 травня 2002. /Відп. ред. О. М. Дікова-Фаворська/ – Житомир, 2002. – С. 91-93;
10) Литовченко А. Д. Ценности, транслируемые официальным дискурсом и их влияние на молодёжь // Молодь в умовах нової соціальної перспективи: Матеріали V Міжнародної науково-практичної конференції, /Відп. ред. О. М. Дікова-Фаворська/ - Житомир, 15-16 травня 2003. – с. 71-72. |