Бесплатное скачивание авторефератов |
СКИДКА НА ДОСТАВКУ РАБОТ! |
Увеличение числа диссертаций в базе |
Снижение цен на доставку работ 2002-2008 годов |
Доставка любых диссертаций из России и Украины |
Каталог авторефератів / ПЕДАГОГІЧНІ НАУКИ / Методологія та технологія професійної освіти
Назва: | |
Тип: | Автореферат |
Короткий зміст: |
ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ У вступі обґрунтовано актуальність теми дослідження; визначено мету, задачі, об’єкт, предмет і методи дослідження; розкрито наукову новизну та практичне значення; наведено дані про особистий внесок, апробацію та впровадження результатів дослідження. У першому розділі – «Роль практичної підготовки фахівців у розвитку екологічної освіти» − обґрунтовано роль практичної підготовки в становленні та розвитку освіти і наукових досліджень, проаналізовано міжнародні документи (рішення, декларації, конференції) світових зібрань з метою визначення місця практичного навчання у підготовці сучасних фахівців, встановлено значущість наукових шкіл вітчизняних і зарубіжних університетів у практичній підготовці студентів екологічного спрямування. Визначено, що на розвиток екологічної освіти безпосередньо впливає практична підготовка фахівців з метою формування у широких верств населення різних професійних категорій: практичних умінь, навичок і компетенцій з екології, охорони навколишнього середовища (за видами економічної діяльності) та збалансованого природокористування (за типами земле-, водо-, лісокористування та користування рослинним і тваринним світом) у повсякденному житті й професійній діяльності; здатностей приймати екологічно відповідальні рішення щодо забезпечення й управління якістю та безпекою навколишнього середовища і життя на планеті; готових до професійно-практичної і природоохоронної діяльності у сферах освіти, науки, культури, охорони здоров’я, а також виробничій і побутовій з пропагування ноосфероорієнтованих принципів екологічного просвітництва нинішніх і майбутніх поколінь, їх екологічної освіти для забезпечення сталого розвитку. У ході теоретичного аналізу встановлено значну роль вітчизняних і зарубіжних наукових шкіл у розвитку екологічної освіти: – вітчизняних університетів: «Інженерно-екологічної геоморфології», «Ландшафтознавства» (Львівський національний імені Івана Франка); «Екології і захисту лісу», «Раціонального використання земель» (Харківський національний аграрний ім. В. В. Докучаєва); «Екологічної оцінки флори та фауни при радіоактивному забрудненні», «Агроекологічного моніторингу» (Житомирський національний агроекологічний); «Захисту лісів та підвищення родючості ґрунтів» (Дніпропетровський національний імені Олеся Гончара); «Рекультивації земель», «Гідрології та екології ґрунтів» (Дніпропетровський державний аграрний); «Технологій вирощування екологічно чистої продукції» (Полтавська державна аграрна академія); «Зрошуваного землеробства» (Херсонський державний аграрний); «Управління водними ресурсами та їх використанням», «Охорони заповідних територій» (Рівненський Національний водного господарства та природокористування); – зарубіжних: «Комп’ютерного моделювання фізичних і технологічних процесів у довкіллі», «Радіоекології» (Міжнародний державний екологічний імені А. Д. Сахарова, Мінськ, Білорусія); «Енергозберігаючих та ресурсоощадних технологій» (Державний аграрно-технічний, Мінськ, Білорусія); «Екологічного моніторингу і проектування сталого природокористування» (Державний аграрний імені К. А. Тімірязева, Москва, Росія); «Біомоніторингу і біоіндикації водних і наземних екосистем» (Волжський імені В. Н. Татіщева, Самара, Росія); «Екологічних технологій управління в агросфері» (Державний аграрний, Санкт-Петербург, Росія); «Системного аналізу якості довкілля», «Екологічної політики та економіки» (Вагенінгенський, Вагенінген, Нідерланди); «Землезнавства та фізичної географії, охорони ґрунтів» (Берлінський імені Гумбольдта, Берлін, Німеччина); «Екологічного менеджменту та захисту лісу» (Єльський, Нью Хейвен, США); «Екології водних та наземних екосистем», «Систем збалансованого розвитку сільського виробництва» (Природних ресурсів і наук про життя, Відень, Австрія); «Агроекології», «Екології лісу» (Публічний навчально-дослідницький Джорджії, Атенс, США); «Фундаментальної екології ґрунтів та рослин», «Управління природними ресурсами» (Гентський, Гент, Бельгія). Встановлено, що міжнародні зібрання, конференції: ООН з навколишнього середовища та розвитку (Ріо-де-Жанейро, 1992 р.); ЮНЕСКО ООН (Париж, 1998 р.); Європейських вищих навчальних закладів і освітніх організацій (Саламанка, 2001 р.); Європейських міністрів вищої освіти (Прага, 2001 р.); Всесвітнього саміту зі сталого розвитку (Йоганнесбург, 2002 р.); Міністрів вищої освіти Європи (Берлін, 2003 р.); Міністрів освіти європейських країн, присвячена 10-річчю Болонського процесу (Будапештсько-Віденська декларація, 2010 р.); Міністрів Європи і третій Болонський політичний форум (Бухарест, Румунія, 2012 р.); ООН зі сталого розвитку (Ріо-де-Жанейро, 2012 р.) сформували у сфері освіти, науки, інновацій пріоритети сталого розвитку суспільства для працевлаштування. Головне місце у підготовці висококваліфікованих конкурентоспроможних і конкурентоздатних випускників у повсякденному житті та професійному середовищі відведено практичному навчанню. Практичну підготовку майбутніх фахівців-екологів трактуємо як обов’язковий невід’ємний компонент освітньо-професійної програми підготовки студентів напряму «Екологія, охорона навколишнього середовища та збалансоване природокористування» для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр», що має на меті набуття ними професійних умінь і навичок з фундаментальної і прикладної екології, охорони навколишнього середовища (у різних галузях господарства), збалансованого природокористування (соціо-економічного, еколого-безпечного, інституційного за типами земле-, водо-, лісокористування та користування рослинним і тваринним світом) і здійснюється на підприємствах галузевого призначення (аграрних, переробних, харчових, фармацевтичних, комунально-побутових, природоохоронних установах, у еколого-натуралістичних центрах, наукових лабораторіях екологічного моніторингу, експертизи, паспортизації) у різних професійних середовищах (освітньому, науковому, охорони здоров’я і культури, агропромисловому, природоохоронному, підприємницькому, соціальному). Як частина загальної фахової підготовки, практична націлена на здобуття кваліфікацій (ДК 003:2010) – техніка-еколога, еколога, інженера з: природокористування, техногенно-екологічної безпеки, охорони природних систем, відтворення природних екосистем, охорони природно-заповідного фонду; фахівця з: управління природокористуванням, стандартизації, сертифікації та якості довкілля, екологічної освіти, організації охорони довкілля. Формуючи у студентів комплекс умінь і навичок для вирішення завдань в умовах невизначеності, практична підготовка має важливе значення для розвитку виробничого науково-дослідного потенціалу в галузі наук про навколишнє середовище. Проведений аналіз основних аспектів здійснення практичної підготовки студентів екологічного спрямування дозволив виокремити основні принципи практичної підготовки екологів: загальнодидактичні (гнучкість, динамічність, системність, створення сприятливого середовища) та специфічні (безперервність, ступневість, наскрізність, єдність теорії з практикою). Узагальнено напрями наукових досліджень, що сприяють формуванню якості практичної підготовки фахівців у вищих навчальних закладах дослідницького типу: природоохоронного виробничого й природничо-гуманітарного класичного спрямування: соціально-екологічний (уміння й навички з визначення природно-ресурсного потенціалу екосистем та соціо-економічного аналізу їх народногосподарської діяльності, економіки природокористування сучасних агро-, урбо-, техноекосистем), еколого-методологічний з охорони навколишнього середовища та збалансованого природокористування (уміння й навички з використання методів, методик моніторингу, оцінки впливу на навколишнє середовище, експертизи, паспортизації, аудиту територій різного призначення за певними видами антропогенного впливу, розробки планів, програм, проектів, стратегій їх розвитку; збору, аналізу, систематизації та узагальнення інформації з екологічної безпеки), системного аналізу якості навколишнього середовища (уміння й навички із застосування системного підходу у визначенні та управлінні якістю природних та виробничих ресурсів, розробки й організації систем екологічного моніторингу, менеджменту та аудиту для підприємств певного підпорядкування за галузями), еколого-біотехнологічний (уміння й навички з розробки й впровадження, оцінки впливу ресурсо- і енергоощадних агро-, біотехнологій, утилізації та знешкодження різних видів відходів виробничої і комунально-побутової сфер, розробки маловідходних і безвідходних технологій водо- та землекористування). У другому розділі – «Зміст і методика організації навчальних практик студентів-екологів» − розкрито сутність понять «методика практичного навчання майбутніх екологів», «професійна діяльність фахівців-екологів», «методика організації навчальних практик майбутніх екологів», визначено та обґрунтовано педагогічні умови, розроблено структуру практичної підготовки за видами навчальних практик та структурно-логічну схему організації навчальних практик екологів; виявлено критерії, показники та рівні сформованості практичних умінь і навичок студентів-екологів. Сутність поняття «методика практичного навчання майбутніх екологів» визначено за двоаспектним трактуванням: 1) система науково-обґрунтованих методів (проблемно-пошукових, ситуаційних, рольових, наочно-практичних, лабораторно-дослідницьких, аналітичних, виробничо-експериментальних), засобів (інформаційних, інструментальних, технічних, лабораторних, мультимедійних, телекомунікаційних) для екологічного моделювання, прогнозування, картографування, системного аналізу якості об’єктів довкілля та форм практичного навчання (за комплектацією груп і їх призначенням – гео-, тематико-, експертно-, діагностико- груповим; за територіальним місцем проведення і видом практичного навчання); 2) спосіб організації практичної діяльності студентів-екологів: науково-дослідної, інструментально-аналітичної, прогнозно-пошукової, проектно-конструкторської, моделюючої, планувальної, картографічної, геоінформаційної, управлінської, дизайнерської; зумовлений закономірностями (гармонізації та збалансованості цілей та завдань практичного навчання фахівців до готовності забезпечувати сталий розвиток суспільства, соціо-екологічної ефективності та соціоприродної цілеспрямованості інтеграційних навчально-виховного та науково-дослідного процесів в системі практичної підготовки, еколого-світоглядної цілісності змісту практичного навчання за умов різних типів природокористування для професійних середовищ та галузей працевлаштування, результативності природоохоронної професійної діяльності, міжнародної мобільності працевлаштування, кар’єрного зростання, самовдосконалення впродовж життя) та особливостями змісту навчально-виховного процесу (значущість дольової участі практичної підготовки; інструментальна ємкість; оперативність, інформативність, просторовість, динамічність інформаційних баз даних різних складових довкілля; транскордонність екологічних проблем; багаторівневість і факторність екологічних завдань; фундаментальність змісту практичної підготовки; аксіологічність та квалітологічність сучасних і прогнозованих наукових, професійно-практичних умінь і навичок зі здатністю до самовдосконалення впродовж життя; ноосферність, глобальність, особистісно-проблемна орієнтованість навчання; міждисциплінарна інтеграція фундаментальних, прикладних, наукових професійно-практичних знань, яка відображає цілісну єдність людини-природи-суспільства, міжнародна багаторівнева політична значущість у якості життя і виживання). Під «методикою організації навчальних практик майбутніх екологів», розуміємо комплекс заходів, дій, вимог (структурні, змістові; матеріально-технічного, фінансового, інформаційного і кадрового забезпечення; діагностики за видами практик, територіальні за призначенням бази практики, функціональні), цілей та задач (практики, керівника, студента в групах); спрямовані на забезпечення безперервності та системної послідовності проходження всіх видів практик (загально-екологічних, ландшафтно-екологічних, науково-дослідних, виробничих (переддипломних)), передбачаючи формування і розвиток професійно-практичних умінь і навичок, одержання досвіду професійно-орієнтованої діяльності відповідно до сучасних і майбутніх потреб суспільства й вимог працевлаштування. Методика передбачає формальні та неформальні види практичних робіт. До перших відносять види певного порядку за структурою та організацією експедиційних, польових, проектно-конструкторських, виробничих, дослідницьких, контрольно-експертних, планувальних, нормативно-регулятивних; неформальні ґрунтуються на спонтанній соціальній взаємодії, міжособистісних взаєминах, особистому виборі для забезпечення відчуття причетності, взаємодопомоги, партнерського спілкування, відображення реального стану виконаної роботи у малих групах (екскурсійної, краєзнавчої, рекреаційної, культурологічної). Методика охоплює дві складові: методичну – сукупність методів, заходів практичної діяльності для виконання практичного дослідження й іншої практичної діяльності, яка забезпечує заздалегідь визначений результат; опис конкретних прийомів, заходів, способів, педагогічної діяльності в процесі практичної підготовки майбутніх екологів; систему операцій, процедур визначення, встановлення фактів, дослідження явищ і процесів; організаційну як складне, інституційне утворення, сформоване із навчальних, наукових, виробничих, громадських, управлінських самостійних підрозділів, але об’єднане спільним керівництвом установи; форма спільної діяльності викладачів, адміністраторів, студентів, роботодавців, громадськості; комплекс заходів або дій, спрямованих на досягнення результату (ефективність і якість). Синтез методично-організаційного поєднання навчальних практик забезпечує вибір і побудову методики їх організації за ефективними і оптимальними формами. Визначено, що ефективність запропонованої методики залежить від передбачуваних функцій управління і планування навчальних практик, результативність передбачає розуміння основних рис і принципів функціонування, складових внутрішнього і зовнішнього середовища, розвитку різних соціально-економічних сфер практичної діяльності, її особливостей, функцій та способів як планування, так і управління організаційним розвитком. Організація навчальних практик бакалаврів-екологів передбачає дотримання певного порядку формування програм; послідовність виконання за змістом та обсягами загальноекологічних, ландшафтно-екологічних, науково-дослідних, виробничих практик. За видами практик обґрунтовано та розкрито структуру практичної підготовки: загально-екологічну та ландшафтно-екологічну – навчальних, науково-дослідного практикуму та виробничої (переддипломної). Загально-екологічні навчальні практики майбутніх екологів формують: фундаментально-практичні загальноекологічні (діагностичні – вимірювально-інструментальні, геоморфологічні, еколого-природничі, ідентифікаційні, таксономічні; аналітичні – популяційні, інформаційно-математичні, метеорологічні, гідроекологічні, педосферні, геосферні, біосферні, хімічні, біофізичні; інструментально-інформаційні); ландшафтно-екологічні – екосистемно науково-практичні (ресурсозберігаючі – екологічні, соціальні, економічні; організаційні – проектні, правові, управлінські, підприємницькі, землевпорядні, безпеки життєдіяльності; системні – технічні і технологічні, попереджувально-профілактичні, охоронні галузеві і ситуаційні (урбо-, техно-, агроекологічні); контрольні – експертні, нормативні, моніторингові, аудиторські, дозиметричні, картографічні); науково-дослідний практикум і виробнича (переддипломна) – еколого-виробничі та природоохоронні науково-дослідні, творчі (професійні – практичні, галузеві, винахідницькі, посередницькі, етики та культури спілкування; методичні, раціоналізаторські, охорони і гігієни праці) уміння і навички.
|